ПОСТАНОВА

Іменем України

12 грудня 2018 року м. Кропивницький

справа № 404/5338/17

провадження № 22-ц/4809/464/18

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В.В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник - адвокат ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3, представники - адвокат ОСОБА_4, адвокат ОСОБА_5, адвокат ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 вересня 2018 року у складі судді Павелко І. Л. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком.

Зазначала, що вона разом зі своїм сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані в АДРЕСА_2, власником домоволодіння є ОСОБА_3.

У 2011 році під час її перебування в пологовому будинку, відповідач зняла її з реєстрації, після повернення її з дитиною до будинку не пустила, змінила вхідні замки на дверях. Самостійно потрапити до будинку вона не могла, дублікат ключів відповідач надати відмовлялась. Іншого житла вона та її дитина не мають.

Після її звернення до прокуратури, за згодою відповідача її знову було зареєстровано в будинку, однак проживати до будинку її з дитиною відповідач не пустила.

У 2012 році відповідач звернулась в суд з позовом про усунення перешкод та зняття її з реєстрації. Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 жовтня 2012 року, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 20 лютого 2013 року залишено без змін, у задоволенні позову відмовлено.

На даний час відповідач продовжує чинити перешкоди їй та її дитині у користуванні та довготривалому проживанні в будинку.

Просила зобов?язати відповідача усунути перешкоди в користуванні будинком шляхом вселення її та сина будинок та передачі їй ключів від нього.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 вересня 2018 року позов задоволено. Зобов?язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 будинком АДРЕСА_3 шляхом вселення ОСОБА_1 разом з її сином ОСОБА_7 до будинку та передати їй ключі від будинку. Суд встановив, що позивач з малолітньою дитиною не проживає в будинку, в якому вона зареєстрована в установленому законом порядку, з поважних причин та їй чиняться перешкоди в користуванні будинком. Іншого житла ні позивач, ні дитина не мають.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що позивач є донькою відповідача і з дня її народження, 12 лютого 1988 року, зареєстрована в будинку, як член сім?ї власника домоволодіння. 16 січня 2006 року у позивача народився син ОСОБА_8, який також був зареєстрований в будинку. З січня 2007 року позивач, без будь-яких пояснень, залишивши неповнолітнього сина, перестала проживати за місцем реєстрації. Рішенням суду позивача позбавлено батьківських прав, довідкою ЖРЗПЗ № 843 від 29 січня 2008 року підтверджується, що встановити її місцезнаходження не вбачається за можливе. 21 квітня 2011 року у позивача народився син ОСОБА_7, з яким вони проживають у його батька - її цивільного чоловіка ОСОБА_9 АДРЕСА_1. Відповідно до чинного законодавства, член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом не взято до уваги, що позивач не проживає у спірному будинку більше трьох років, право користування житловим будинком у позивача припинено 29 січня 2011 року, оскільки минуло три роки від довідки ЖРЗПЗ від 29 січня 2008 року в якій зафіксовано, що позивач не проживає за місцем реєстрації. Також суд не взяв до уваги, що в будинку проживає неповнолітній ОСОБА_8, відносно якого позивач позбавлена батьківських прав, у вихованні та утриманні якого вона не приймає участі. Вирішуючи питання про вселення позивача судом не залучено до участі у справі уповноважених осіб органу опіки та піклування, які приймають участь у захисті прав та інтересів неповнолітніх осіб.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що в даному випадку право користування житловим приміщенням може бути припинено тільки шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.132,133).

Апеляційне провадження відкрито 16 листопада 2018 року (а.с.114), справа призначена до розгляду в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 12 грудня 2018 року (а.с.154).

В засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, а позивач та її представник просили відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним та справедливим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на підставі свідоцтва про право власності ОСОБА_3 є власником житлового будинку, загальною площею 127,6 кв.м., житловою площею 85 кв.м. з надвірними будівлями таспорудами, що знаходиться в АДРЕСА_4, з 1983 року (а.с. 7-8,77). Позивач є донькою власника будинку.

З довідки квартального комітету №25, виданої 11 вересня 2018 року, згідно запису в домовій книзі зареєстровані: відповідач ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.78). Факт реєстрації місця проживання в спірному будинку підтверджується також паспортом позивача (а.с.6).

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Задовольняючи позов про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, суд першої інстанції правильно виходив з того, позивач має право проживання в будинку, в якому вона проживала з дня народження.

Рішення про визнання позивача такою, що втратила право користування житловим будинком відсутнє, а іншого житла ні позивач, ні її малолітній син ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, не мають. Доводи апеляційної скарги, що житло має батько ОСОБА_13, належними доказами не підтверджуються, а із свідоцтва про народження дитина вбачається, що батько ОСОБА_13 записаний зі слів матері, тобто позивач є одинокою матір'ю.

Також судом встановлено, що позивач не проживає в будинку з поважних причин, оскільки їй чиняться перешкоди, що підтверджується судовими рішеннями від 22 лютого 2012 року, 09 жовтня 2012 року, від 20 лютого 2013 року (а.с.9-13), а також показаннями свідка ОСОБА_14, яка рік тому булла очевидцем розмови дочки і матері, яка заперечувала щодо можливості проживання ОСОБА_1 в її будинку.

Сама відповідач в судовому засіданні підтвердила, що не хоче, щоб дочка ОСОБА_15 з нею проживала, оскільки остерігається, що вона покине їй і другу дитину.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач має двох дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, стосовно якого вона позбавлена материнських прав і який проживає в спірному будинку, та ОСОБА_7, 21 квітня 2011 року, якого позивач просить вселити в цей будинок. В рішенні суду про позбавлення позивача материнських прав не зазначається про неможливість подальшого проживання з сином в одному житловому приміщення (а.с.71).

Крім того, за правилами ч.2 ст.167 СК УКраїни суд може постановити рішення про виселення того з батьків, хто позбавлений батьківських прав, з житлового приміщення, в якому він проживає з дитиною, якщо буде встановоено, що він має інше житло, в яке може поселитися, або встановити рішення про примусовий поділ житла чи його примусовий обмін. Таке судове рішення відсутнє.

Також колегія суддів зазначає, що виходячи з передбаченого ст. 11 ЦПК України принципу пропорційності у цивільному судочинстві необгрунтованими є доводи апеляційної скарги, що з метою захисту прав малолітнього ОСОБА_8 необхідно ухвалити рішення про відмову у вселенні в будинок малолітнього ОСОБА_7.

Доводи апеляційної скарги про обов'язкову участь органу опіки та піклування у розгляді справи про усунення перешкод позивачу в користуванні житлом, яке на праві власності належить відповідачу, не грунтуються на нормах ч.4 ст.19 СК України.

Передбачених законом підстав для обмеження позивача в користуванні жилим приміщенням, в якому вона зареєстрована та стосовно якого не визнана в установленому законом порядку такою, що втратила право користування, не має.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержання норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючисьп.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 вересня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 17 грудня 2018 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко