ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/816/18 Справа № 185/7452/17 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по договору позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту договору позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась з позовом про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 09 березня 2017 року вона уклала з ОСОБА_1 договір позики грошей, згідно якого передала останньому грошові кошти в розмірі 998,40 грн. з умовою їх повернення до 23 березня 2017 року. Договір було укладено у простій письмовій формі.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за договором позики від 09 березня 2017 року, в той же день між нею та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого останній разом з ОСОБА_1 відповідають як солідарні боржники за зобов'язаннями ОСОБА_1 за договором позики в обсязі 200 грн.

Відповідач ОСОБА_1, взявши за договором позики від 09 березня 2017 року гроші в сумі 998,40 грн., з кінцевим терміном їх повернення до 23 березня 2017 року, заборгованість у встановлений термін не погасив. Згідно п. 4.2. укладеного договору позики, у разі порушення строків повернення позики позичальник сплачує проценти, які складають 10% в день від суми простроченої заборгованості до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем.

Враховуючи вищенаведене та уточнивши позовні вимоги просила суд стягнути з відповідачів суму боргу за договором позики в розмірі 51 113,28 грн. та судові витрати по справі.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання п.4.2 договору позику недійсним, оскільки вважає, що при укладанні договору позики грошей від 09 березня 2017 року, відповідачем порушені положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, внаслідок чого сума боргу перевищує суму основного зобов'язання в 17 разів.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2018 рокупозов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики сумі 51 113,28 грн., з яких: 998,40 грн. - заборгованість по позиції, 50 114, 88 грн. - заборгованість за процентами.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3, у межах вказаної суми, на користь ОСОБА_4 борг за договором поруки у сумі 200 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним пункту договору позику - відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до нього про стягнення боргу за договором позики відмовити в повному обсязі, його зустрічну позовну заяву про визнання недійсним пункту договору позики грошей від 09 березня 2017 року задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позикодавець та поручитель порушили ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки не повідомили йому дійсну адресу виконання договору позики, що позбавило його можливості виконати боргові зобов'язання та сприяло збільшенню розміру заборгованості.

08 листопада 2018 року ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, який мотивувала тим, що зазначені ОСОБА_1 обставини, які унеможливили виконання ним боргових зобов'язань не відповідають дійсності, у зв'язку із частковим поверненням боргу в сумі 3 015, 08 грн. шляхом перерахування коштів на її карковий рахунок, отже інформація про спосіб та можливість повернення боргу була для ОСОБА_1 доступною та при бажанні можливою.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 09 березня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошей, відповідно до якого ОСОБА_4 передала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 998, 40 грн., а останній зобов'язався повернути зазначену суму в строк до 23 березня 2017 року. Днем сплати платежу вважається день надходження коштів позикодавцю в готівковій формі за місцем підписання цього договору. Місцем виконання зобовязань є: АДРЕСА_1

На підтвердження укладання зазначеного договору відповідачем була написана розписка про отримання ним від позивача грошових коштів в сумі 998,40 грн. (а.с. 5).

З метою забезпечення виконання зобов'язання за договором позики від 09 березня 2017 року, в той же день між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого останній разом з ОСОБА_1 відповідають як солідарні боржники за зобов'язаннями ОСОБА_1 за договором позики в обсязі 200 грн.(а.с.10).

Договір позики був укладений у належній письмовій формі, у договорі додержано всі істотні умови договору позики: сума позики, строк повернення грошових коштів, а також відповідальність за порушення зобов'язання.

В свою чергу, позивачем за зустрічним позовом не доведено факт порушення відповідачами положень ст.ст. 203, 215 ЦК України, що свідчить лише про спробу уникнути відповідальності за вказаним договором позики.

Згідно із доданого дублікату квитанції до зустрічного позову ОСОБА_1, вбачається, що останній на виконання вказаного договору позики сплатив 3 015, 08 грн. на картковий рахунок НОМЕР_1 за квитанцією: № Р24А316830846А31624 від 07 листопада 2017 року(а.с. 30), що свідчить про визнання ОСОБА_1 договору позики та початок виконання його умов.

Відповідачем надано квитанцію про часткову сплату боргу на загальну суму 3005,08 грн., заборгованість за тілом кредиту становить 998, 40 грн., боргу по процентам 50 114, 88 грн. (532 дні х 99,84 грн.- 3 000 грн.)

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 526, 527, 530, 546, 554, 589, 590, 591, 599, 611, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неможливість виконання зобов'язань за договором позики, у зв'язку із неповідомленням йому дійсної адреси виконання договору позики, не заслуговують на увагу суду, оскільки позичальник ОСОБА_1 власноручним підписом на договорі позики засвідчив свою згоду з його умовами та змістом, де також в чіткій та зрозумілій формі зазначено місце виконання договору: місто Павлоград, вул.Горького, буд.164 (а.с.4).

Посилання на недійсність пункту 4.2 договору позики також не знаходять свого підтвердження за розглядом справи, оскільки підставою недійсності правочину (пункту) є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Кожна із цих вимог є самостійною підставою для визнання договору недійсним. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В даному випадку презюмується правомірність укладеного договору позики, як це встановлено ст. 204 ЦК України.

Матеріали справи не містять доказів порушення відповідачем за зустрічним позовом вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Судові витрати, понесені відповідачем у зв'язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова