н/п 2/490/1191/2018 Справа № 490/1505/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2018 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

Головуючого судді Гуденко О.А.,

При секретарі Кваша С. О.,

за участі позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про скасування запису незаконно внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

28 лютого 2018 року позивач звернувся до суду з позовом з подальшим уточненням позовних вимог до відповідачів про скасування запису незаконно внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В позові ОСОБА_1 просив скасувати неправдиві відомості та записи , які незаконно внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ОСОБА_2 - про державну реєстрацію іпотеки, номер запису (спеціальний розділ) 5604085 ; про державну реєстрацію обтяжень , номер запису (спеціальний розділ) 5604087; а також стягнути в солідарному порядку з приватного нотарісусу Київського міського нотаріального округу м.Києва ОСОБА_2 , ПАТ "Дельтабанк" на його користь матеріальну шкоду в сумі 13 637 грн 44 коп і моральну шкоду в розмірі 492 198 грн, а всього 505 835 грн 44 коп; встановити, що ПАТ "ДельтаБанк" не є правонаступником АТ "Кредитпромбанк".

В обгрунтування позову посилається на те, що приватним нотаріусом ОСОБА_2П, неправомірно використані його конфендіцйні дані та внесено в порушення порядку вчинення нотаріальних дій незаконний та сфальшований запис до Державних реєстрів . Так, без перевірки повноважень юриичної особи та її права володіння іпотечним майном, приватним нотаріусом в злочинному зговорі з працівниками ПАТ "Дельтабанк" внесено запис про те, що іпотекодержателем будинку, власником якого є його син ОСОБА_3, є ПАТ "Дельтабанк", хоча з цим Банком договорів ніяких не укладалося. Оскільки він є поручителем за тим кредитним договром, в рахунок забезпечення якого передано в іпотеку житловий будинок пло вул.Димова , 34 в м.Миколаєві, син повідомив йому, що тепер він буде нести відповіальність та сплачувати цей борг, оскільки син був впевнений, що всі питання по боргу за вказаний житловий будинок повинен був вирішувати ОСОБА_1 і він їх вирішив. Проте через внесення новихз записів до реєстру та нових обтяжень син зрозумів, що може втратити свій будинок та звинуватив його в тому , що він ініціюівав купівлю цього будинку, отже є відповідальним за наслідки невиконання кредитного договору. Тому такі дії відповідачів прямо порушують його права. Внаслідок цих незаконних дій через побоювання понесення значних матеріальних витрат та негативного відношення до незаконного використання своїх конфендиційних даних, він вимушений був проходити тривале лікування та зазнав значних моральних страждань, які підлягають стягненню в солідарному порядку з відповідачів.

Зазначив, що укладення договора-купівлі продажу прав вимоги між ПАТ "Кредитпромбанк" та ПАТ "ДельтаБанк" укладено саме в період триваючого виконавчого провадження по рішенню суду про стягненню з нього та ОСОБА_3С, суми боргу за вищевказаним кредитним договром на користь ПАТ "Кредитпромбанк" Отже передача прав вимоги під час виконання рішення суду на корристь попереднього кредитора - новому кредитору суперечить вимогам цивільного законодавства, отже цей договір є незаконним. За такого, оскільки ПАТ "Дельтабанк" не є стороною зобов'язання , то внесення відомостей про нього як іпотекодержателя є незаконним. Крім того, договір купівлі прав вимоги стосується іншого кредитного договру , який уладався між ним та ПАТ "Кредитпромбанк" № 28.3/11-КМК-01-07 від 16.02.2007 року під заставу побутової техніки і цей договір ніякого відношення до іпотечного кредитування немає, отже оскаржувані дії відповідачів є незаконним ні з юридичної, ні з етичної точки зору.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив про їх задоволення. Заначив, що впевнений в тому , що ОСОБА_2 діяв в даній ситуації не як субєкт, що виконує державні функції державного реєстратора речових прав, а а саме як приватна особа, тому цей спір є виключно цивільно-правовим.

Відповідач ОСОБА_2П, в судове засідання не зявився, відзив на позов не надава, неодноразово повідомлявся судом за зареєстрованими адресами.

Представник ПАТ "ДельтаБанк" в судове засідання не зявився, надав суду відзив на позов, в яккому просив в позові відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог, а також через неналежного позивача, оскільки останній не є стороною ні кредитного договру, ні договру іпотеки від 08.01.2008 року.

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 27.06.2018 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 - та витребувано у Приватного нотаріуса ОСОБА_4 належним чином завірені копії документів які стали підставою для внесення відомостей до державного реєстру, а саме рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 12886366 від 07.05.2014, 12:36:10.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2018 року відмовлено у задвлолденні клопотання представника відповідача ПАТ "ДельтаБанк" про закриття провадження по справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

3. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд доходить до наступного.

Так, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 09 січня 2008 року відкрито спеціальний розділ ( номер запису 5604085 ) про іпотеку будинку житлового , загальною площею 96,5 кв.м. в м.Миколаєві, смт.Тернівка, вулиця Димова, 34 , за догвором іпотеки № 16 від 08 січня 2008 року , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО ОСОБА_5, іпотекодавець ОСОБА_3. Того ждня накладено заборону відчуження на вказаний житловий будинок , особа, майно якої обтяжуються : ОСОБА_3. Право власності на вказаний будинок зареєстровано з 28 січня 2008 року по теперішній час за ОСОБА_3.

Судом встановлено, що 08 січня 2008 року між ВАТ "Кредитпромбанк" та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір № 03/1/002/08- G, відповідно до умов якого ОСОБА_3С, отримав кредитні кошти у 442 800 грн строком до 07 січня 2033 року під 12,64 % річних на купівлю нерухомості - житлового будинку, загальною площею 96,50 кв.м., який знаходиться за адресою м.Миколаїв, вул. Димова, 34 .

08 січня 2008 року між ВАТ "Кредитпромбанк" та ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір , відповідно до умов якого ОСОБА_3С, передав в іпотеку Банку в рахунок забезпечення своїх зобовязань за кредитним договором № 03/1/002/08- G житловий будинок , загальною площею 96,50 кв.м., який знаходиться за адресою м.Миколаїв, вул. Димова, 34 . Договрі посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського МНО ОСОБА_5В, за реєстровим № 16. В той же день нотаріусом накладено заборону за реєстровим № 17/1 відчуження вказаного майна, яке належить ОСОБА_3, до припинення іпотеки.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 12 травня 2011 року у справі № 2-ц-12-588/11 задоволено позов ПАТ "Кредитпромбанк" до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним долговром та стягнуто з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договром № 03/1/002/08- G від 08.01.2008 року в розмірі 500 342,74 грн.

Як слідує з вказаного судового рішення, 08 січня 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3С, за кредитним договором № 03/1/002/08- G між ВАТ "Кредитпромбанк" та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 03/1/002/2/08- G, відповідно до умов якого останній зобов'язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі в солідарному порядку.

Постановою державного виконавця Центрального ДВС від 01.03.2012 року відкрито виконавче провадження щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 , так і з ОСОБА_3 на підставі виконавчого листа № 2-ц-12-588/11.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 03.11.2011 року рішення Центрального районного суду м.миколаєва від 12.05.2011 року було змінено та стягнуто на користь ВАТ "Кредитпромбанк" з відповідачів в солідарному порядку 499 378,91 грн боргу за вказаним кредитним договором.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 11 липня 2012 року рішення апеляційного суду скасовано та залишено в силі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 травня 2011 року. Вказане судове рішення не виконано.

Постановою державного виконавця Центрального ДВС від 05.03.2014 року закінчено виконавче провадження щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі виконавчого листа № 2-ц-12-588/11 - в звязку з ухвалою суду про визнгання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

29.06.2013 року між ПАТ "Кредитпромбанк" та ПАТ "ДельтаБанк" укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого ПАТ "Кредитпромбанк" передав ПАТ "ДельтаБанк" права вимоги як наявні, так і майбутні за кредитними договорами до позичальників - згідно реєстру Додатку № 1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості перед Банком, яка станом на 27 травня 2015 року складала 895088 грн. 94 коп.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2015 року скасовано, у справі ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто на користь ПАТ «Дельта Банк» з ОСОБА_3 35340 грн. 27 коп., які складаються 25921 грн. 07 коп. пені за несвоєчасне виконання кредитного зобовязання, 9419 грн. 20 коп. 3 % річних за порушення грошового зобовязання, а також 161 грн. судового збору, а всього 35501 грн. 27 коп. В задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на вищезазначені рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року.

Постановою від 15 січня 2018 року апеляційного суду Миколаївської області відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок, з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: м. Миколаїв, смт. Тернівка, вул. Димова, будинок 34, шляхом визнання права власності.

З вказаного рішення суду вбачається, що 28 липня 2015 року ПАТ«Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 08 січня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 03/1/002/08- G, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 442800 грн. з розрахунку 12,64 % річних за користування кредитом на строк по 07 січня 2033 року включно.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором кредиту від 08 січня 2008 року № 03/1/002/08-G позичальник ОСОБА_3 за відповідним договором від 08 січня 2008 року передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, смт Тернівка, вулиця Димова, будинок 34, загальною площею 96,5кв. м, житловою площею 54,3 кв. м.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, що виникло з вказаного кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. На виконання вказаного договору купівлі-продажу права вимоги сторони склали акт приймання-передачі прав вимоги. Згідно з завіреної нотаріусом виписки з акту приймання-передачі прав вимоги та вказаного додатку до договору, на користь позивача ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № 03/1/002/08-G передано кредитні зобовязання, у загальному розмірі 672516,25 грн., з яких: строкової заборгованості за тілом кредиту станом на 26 червня 2013 року - 353 938,78 грн., простроченої заборгованості за тілом кредиту 78 318,36 грн., несплачених відсотків страхових 3 742,28 грн., нарахованих та несплачених прострочених відсотків 236 516,83 грн. 07 травня 2014 року до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про іпотекодержателя ПАТ «Дельта Банк».

Повідомленням про відступлення від 04 липня 2013 року підтверджується, що первісний кредитор та новий кредитор, у порядку передбаченому законом, повідомили позичальника про перехід права вимоги до останнього та про порядок і умови здійснення подальших платежів щодо погашення заборгованості за кредитним договором і наслідки не виконання цього обов'язку.

Судом апеляційної інстанції зазначено, що ПАТ «Дельта Банк» є правонаступником прав та обов'язків ВАТ«Кредитпромбанк» в частині кредитних зобов'язань боржника та набуло право вимоги щодо повернення кредитного боргу, у тому числі за забезпечувальними договорами, на підставі договору відступлення права вимоги від 26 червня 2013 року. Правомірність правочину щодо відступлення права вимоги від 26 червня 2013 року не оспорювалась та не була предметом розгляду суду першої інстанції.

Згідно матеріалів справи, позивач неодноразово протягом 2017 року лікувався у відділенні гнійно-септичної хірургії міської лікарні № 3 , переніс оперативні втручання , в тому числі ампутацію ніжних кінцівок внаслідок захворювання на цукровий діабет. Копіями чеків підтверджується понесені ним витрати на придбання медикаментів на загальну суму 13 637 грн.

4. Мотивована оцінка аргументів сторін, порушення прав. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з ч.1ст. 81 ЦПК УКраїни , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 76-83 ЦПК України- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 15 ЦК України та ст.4 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту дійсне порушене право позивача, отже суд повинен встановити чи дійсно порушені або порушуються права позивачів та з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини третьої статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до положень ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, за загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов'язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30.01.2018 року по справі №910/7038/17.

Відповідно до умов кредитного договру № 03/1/002/08- G та п. Іпотечного договору іпотеки від 08.01.2008 року не вимагається згоди боржника та іпотекодавця на відступлення права вимоги за цими договорами, а лише зазначено про обов'язковість повідомлення боржника про таке відступлення. Передбачено, що в разі нездійснення такого повідомлення для нового кредитора/іпотекодержателя наступають наслідки, передбачені ст. 516 ЦК України.

Правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 передбачає - відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов"язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов"язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов"язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов"язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі - не позбавляється обов"язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Наслідком неповідомлення боржника про проведену заміну кредитора у зобов'язанні є лише те, що боржник може виконати свої зобов'язання первісному кредитору і таке виконання буде вважатися належним. Весь період, після отримання грошових коштів від банку за договором кредиту для боржника існує кредитор і він не звільняється від виконання своїх зобов'язань в цілому. До моменту отримання від нового кредитора витребуваних документів боржник може не платити саме новому кредитору, але не звільняється від виконання своїх зобов'язань на користь первісного кредитора.

Отже нормами ЦК України не передбачено настання наслідків недійсності договору відступлення прав вимоги через укладення такого договру під час проведення виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договром , права вимоги за яким передаються, на користь стягувача- попереднього кредитора.

Таким чином, договір не може вважатися недійсним, про що заявлено позивачем, з заявлених ним підстав, отже вимоги позову про встановлення , що ПАТ "ДельтаБанк" не є правонаступником АТ "Кредитпромбанк" - задоволенню не підлягають з необгрунтованістю.

Що стоссується вимог позову про скасування записів, внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ОСОБА_2 - про державну реєстрацію іпотеки, номер запису (спеціальний розділ) 5604085 ; про державну реєстрацію обтяжень , номер запису (спеціальний розділ) 5604087, то вони такожє задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004, встановлено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Натомість позивач не обгрунтував, яким чином оскаржувані записи порушують його суб'єктивні права або охоронювані законом інтереси . Так, він не є ні власником, ні іпотекодавцем вищевказаного майна, яке є предметом іпотеки.

До того ж , вимоги нового кредитора у встановленому законом та договором порядку про стягнення заборгованості за цим договором відповідачами вже вирішено в судовому порядку, та Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року встановлено припинення поруки ОСОБА_1 відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України, отже підстав для його відповідальності як солідарного боржника поза межами судового рішення від 12 травня 2011 року.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 01.01.2014 в силу того, що виникнення правовідносин стосовно внесення змін у Державний реєстр іпотек безпосередньо пов'язано із виникненням правових підстав для цього.

Отже, як вбачається з обставин справи, твердження позивача що оспорюваний правочин відступлення права вимоги і внесені приватним нотаріусом відповідних змін в Державні реєстри щодо особи іпотекодержателя - не відповідають вимогам закону, такі твердження лише є припущеннями, а сам факт невірного тлумачення закону та умов договору не може бути підставою для визнання правочину недійсним та скасування оспорюваних записів.

До того ж, вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду з відповідним позовом, суд дійшов висновку про відсутність порушеного права чи інтересу позивача як оспорюваним правочином, так і внесенням відповідних записів до Державнихї реєстрів , оскільки головною умовою, яку повинен довести позивач є не тільки наявність недотримання норм закону, а й наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання його недійсним.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Що стосується вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди, то суд також не вбачає підстав для їх задоволення.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У позовній заяві позивач посилався на душевні страждання та втрату здоровя , завдані незаконними , на його думку, діями приватного нотаріуса вчиненими у «…злочинном зговорі з ПАТ «ДельтаБанк…» щодо внесення змін до Державних реєстрів щодо іпотекодержателя за іпотечним договром від 08.01.2008 року . Проте, як зазначалося вище, позивач не є столроною цього договру , а такі дії відповідачами були вчинені саме на виконання вимог вищевказаного Закону та ЗУ "Про іпотеку" умов Договору - адже не відбувалося реєстрації обтяжень, а лише проведено державну реєстрацію змін відомостей щодо іпотекодержателя та внесено відповідні записи про це до Державногь реєстру речових прав на нерухоме майно - у відповідності до ЗУ "Про нотаріат".

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд вважає, що оскільки позивачем не доведено незаконності дій відповіджачів при проведенні державної реєстрації змін , які б спричинили позивачу певних душевних страждань, так і причинно-наслідкового звязку між витраттами на оікування та такими діями відповідачів - то підстав для відшкодування шкоди немає.

5. Судові витрати.

Оскільки позивач є інвалідом першої групи, що підтверджується Довідкою МСЕК від 30.11.2017 року та звільнений від сплати судового збору, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 5, 7, 10, 12, 13, 17, 18, 81, ч. 1 ст. 141, ст. 258, ст. ст. 259, 263 268, ч. 1, 2 ст.273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції Миколаївського апеляційного суду .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гуденко О.А.

Повний текст рішення виготовлено 06.11.2018 р.

Реквізити сторін:

позивач: ОСОБА_1, паспорт серії ЕО 503214, виданий 05.05.1998 року, ІПН НОМЕР_1, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1, 54034, вул.Димова, 34.

відповідач: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, місцезнаходження 01032 м.Київ, вул.Саксаганського,119, оф.12

відповідач: Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", , МФО 300001, місцезнаходження 01133 м.Київ, вул.Щорса, 36-Б.