Справа № 134/18/13-ц
Провадження № 22-ц/801/265/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Рудь О. Г.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 рокуСправа № 134/18/13-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

секретар : Пантелеймонова А.І.,

за участі: представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 134/18/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2013 року, ухвалене під головуванням судді Рудь О.Г. у приміщенні Крижопільського районного суду Вінницької області, дата складення повного судового рішення - 01.02.2013 року,

в с т а н о в и в:

У січні 2013 року ПАТ КБ «Надра» звернулось у Крижопільський районний суд Вінницької області з вказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до договору № 462/АГ/2007/ЦВ-980 від 13.11.2007 року ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 50000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 13.11.2011 року.

13 листопада 2007 року ОСОБА_5 отримав кредитні грошові кошти в сумі 50000 гривень, що підтверджується заявою на видачу готівки № 423 від 13.11.2007 року.

13.11.2007 року між Банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № 462/АГ/2007/ЦВ-980 від 13.11.2007 року.

В забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, позичальник передав в заставу банку рухоме майно: трактор Т-150 К, 1989 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; борона дискова АГ-2,4-20, 2005 року випуску; плуг ПЛН-5-35; плуг ПЛН-5-35; плуг ПЛН-2-35; сівалка зернова С3-3,6; поголів'я ВРХ в кількості 4 дійних корови і нетель.

ОСОБА_5 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 05.12.2012 року утворилась заборгованість в розмірі 100742 грн. 31 коп., з яких: 43728,22 грн. - заборгованість з повернення кредиту, 29613,31 грн. - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом, 3667,08 грн. - заборгованість по сплаті штрафів, 23733,70 грн.- пеня за порушення строку сплати обов'язкового мінімального платежу.

З урахуванням вказаного, Банк у своєму позові просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» Вінницьке РУ борг у розмірі 100742 грн. 31 коп. та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» задоволено в повному обсязі, стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в розмірі 100742,31 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2017 року рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2013 року залишено без змін.

ОСОБА_3 оскаржив судові рішення в касаційному порядку і Постановою Верховного суду від 03 жовтня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2017 року в частині позовних вимог, пред'явлених до ОСОБА_3 скасовано та справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою для часткового задоволення вимог касаційної скарги стало порушення судами першої на апеляційної інстанції норм процесуального права, які полягають в наступному.

Суд першої інстанції направив відповідачу ОСОБА_3 судову повістку, не встановивши адресу реєстрації місця проживання даного відповідача, відповідно до вимог ст. 127 ЦПК України 2004 року та постановив оскаржуване рішення, незважаючи на відсутність відомостей про сповіщення відповідача про розгляд справи, що є порушенням ч.ч.4,5 ст. 74 і п.1 ч.1, ч.4 ст.169 ЦПК України 2004 року. Суд апеляційної інстанції на вказані процесуальні порушення уваги не звернув та не надав їм належної оцінки.

Крім того, суд апеляційної інстанції, в супереч правилам ч.2 ст.64 ЦПК України 2004 року, не дослідив оригінал договору поруки та не роз'яснив апелянту право заявлення клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи без наявності оригіналу договору поруки. Суди обох інстанцій, стягуючи з позичальника та поручителя солідарно заборгованість за кредитним договором, не врахували норм ст. 559, 251 ЦК України, про строк дії Договору поруки та підстави його припинення.

Таким чином, справа підлягає перегляду в апеляційному порядку у скасованій частині ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2017 року, тобто, у частині вимог позивача про солідарне стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №462/АГ/2007/ЦВ_980 від 13.11.2007 року.

Відповідач ОСОБА_6 оскаржив рішення суду першої інстанції у вказаній його частині, як ухвалене за невідповідності висновків суду обставинам справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Просить скасувати рішення суду в оскаржуваній його частині та в цій частині ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову до даного відповідача.

Порушеннями норм процесуального права заявник вказує розгляд справи без належного повідомлення його, як відповідача у справі, заперечуючи написання заяви про визнання позову, яка міститься на а/с 42, як і укладення самого договору поруки.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Вінницької області та утворено Вінницький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у місті Вінниці.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на відповідній території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до положень статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів, що відбулися 9 листопада 2018 року, днем початку роботи Вінницького апеляційного суду визначено 12 листопада 2018 року. Відповідне повідомлення голови новоутвореного суду опубліковано у газеті «Голос України» № 213 (6968) від 10 листопада 2018 року.

Відповідно до пункту 3 частини 1, частини 5 статті 31 цивільного процесуального Кодексу України, у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 16 листопада 2018 року, для розгляду даної справи визначено колегію суддів у складі головуючої судді - Марчук В.С., суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В., а тому колегія суддів прийняла дану справу до свого провадження.

Вінницький апеляційний суд у складі зазначеної колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення , з огляду на наступне.

Згідно частин першої - п'ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині, даним вимогам не відповідає.

Так, в ході розгляду справи встановлено наступне.

Відповідно до договору № 462/АГ/2007/ЦВ-980 від 13.11.2007 року ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 50000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 13.11.2011 року. (а/с 9, 14).

Відповідно до договору поруки № 13/11/2007/462 від 13.11.2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № 462/АГ/2007/ЦВ-980 від 13.11.2007 року. (а/с11).

На забезпечення виконання своїх зобов'язань по договору, позичальник передав в заставу банку: трактор Т-150 К, 1989 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; борона дискова АГ-2,4-20, 2005 року випуску; плуг ПЛН-5-35; плуг ПЛН-5-35; плуг ПЛН-2-35; сівалка зернова С3-3,6; поголів'я ВРХ в кількості 4 дійних корови і нетель. (а/с12).

Відповідно до довідки банку від 05 грудня 2012 року №46-02-04/04-5787 внаслідок невиконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість в розмірі 100742 грн. 31 коп., з яких 43728,22 грн. - заборгованість з повернення кредиту, 29613,31 грн. - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом, 3667,08 грн. - штраф, 23733,70 грн.- пеня. (а/с 19).

За вказаних обставин та норм ст.ст. 1054, 1050, 1049 , 526, 527, 530, 590 ЦК України, норм ст. ст. 208, 209, 212-215 ЦПК України 2004 року, суд дійшов висновку про задоволення позову, вказавши при цьому, в оскаржуваному рішенні, що відповідачі у судове засідання не з'явилися але надіслали суду заяви про визнання позову повністю. При цьому, в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, зазначено, що суд приймає визнання позову відповідачами, як таке, що не суперечить закону та не порушує прав, свобод і інтересів інших осіб.

З таким висновком суду Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується, з огляду на наступне.

За правилами ч.ч. 1,2 та 4 ст. 174 ЦПК України 2004 року, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнання позову відповідачем, суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У матеріалах справи відсутні відомості про те, якими саме особами заявлено про визнання позову та про те, що їм роз'яснено судом наслідки визнання позову та такі наслідки їм зрозумілі, оскільки фіксування судового процесу не відбувалось, в матеріалах справи відсутні журнал відповідного судового засідання, а також диск із записом його фіксування відповідними засобами.

Прийняття судом визнання позову, вчиненого від імені відповідача, без роз'яснення наслідків вчинення таких процесуальних дій, не є правозгідним, тому суд не вправі був враховувати такі заяви, що відповідно, не позбавляло суд обов'язку здійснити розгляд справи та вирішення спору без з'ясування та належного встановлення усіх обставин спору.

Таким чином, суд першої інстанції допустив істотне порушення норм процесуального права.

Крім того, з матеріалів справи слідує, що суд першої інстанції здійснив розгляд справи без участі ОСОБА_3, без належного повідомлення цього відповідача та без вручення йому копії позовної заяви з додатками.

Відповідно до статті 127 ЦПК України 2004 року, після відкриття провадження у справі суд невідкладно надсилає особам, які беруть участь у справі, копії ухвали про відкриття провадження у справі. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі відповідачу надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів, а третій особі - копія позовної заяви.

Суд першої інстанції надсилав на адресу відповідача зазначену у позовній заяві копію ухвали про відкриття провадження у справі від 09 січня 2013 року, копію позовної заяви з додатками до неї та судову повістку (а.с. 33). Втім, зазначені документи повернулись на адресу суду із відміткою поштового відділення, що адресат за зазначеною адресою не проживає. Відомості про сповіщення ОСОБА_3 про призначення судового засідання на 01 лютого 2013 року у матеріалах справи відсутні.

Згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 74 ЦПК України 2004 року, судова повістка повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

За правилами пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 169 ЦПК України 2004 року, суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких відсутні відомості, що їм вручені судові повістки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції порушив норми процесуального права щодо судового виклику відповідача, направивши йому судову повістку, не встановивши адресу реєстрації місця проживання відповідача відповідно до вимог процесуального закону, та постановивши рішення, не зважаючи на відсутність відомостей про його сповіщення про розгляд справи.

Наведене свідчить про порушення прав відповідача, передбачених статтями 27, 31 ЦПК України 2004 року. ОСОБА_3 був позбавлений можливості знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, користуватися правовою допомогою, знайомитися з журналом судового засідання, знімати з нього копії та подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, прослуховувати запис фіксування судового засідання технічними засобами, робити з нього копії, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, оскаржувати рішення і ухвали суду, користуватися іншими процесуальними правами, встановленими законом, а також особисто визнати позов повністю або частково.

З огляду на наведене, суд першої інстанцій, допустивши істотне порушення норм процесуального права, порушив принципи рівності та змагальності сторін у судовому процесі.

Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За правилами статті 10 ЦПК України 2004 року, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У пункті 1 статті 6 Конвенції гарантується «процесуальна» справедливість, тобто змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін (рішення «Star Cate Epilekta Gevmata and Others v. Greece» від 06 липня 2010 року № 54111/07). Справедливість проваджень завжди оцінюється їх розглядом загалом для того, щоб окрема помилка не порушувала справедливість усього провадження (рішення «Mirolubovs and Others v. Latvia» від 15 вересня 2009 року № 798/05, § 103). Бажання зекономити час і прискорити провадження не обґрунтовує невиконання такого фундаментального принципу, як право на змагальні провадження (рішення «Niderost-Huber v. Switzerland» від 18 лютого 1997 року № 104/1995/610/698, § 30).

Право на змагальні провадження повинно надаватись у задовільних умовах: сторона у справі повинна мати можливість ознайомитись із доказами у суді, і коментувати їх існування, зміст та достовірність у належній формі у встановлений час (рішення «Krcmar and Others v. the Czech Republic» від 27 квітня 1999 року №35376/97, § 42; рішення «Immeubles Groupe Kosser v. France» № 38748/97, § 26), за необхідності, отримати відкладення справи (рішення «Yvon v. France» від 24 квітня 2004 року № 44962/98, § 39). Сторонам повинна бути надана можливість повідомити будь-які докази, необхідні для успіху скарги (рішення «Clinique des Acacias and Others v. France» від 13 жовтня 2005 року № 65407/01, [2005] ECHR 714, 65399/01, 65405/01, § 37).

Оскільки, зазначені порушення норм процесуального права стали підгрунтям для порушення судом принципів рівності та змагальності сторін у судовому процесі, то ці порушення є такими, що призвели до неправильного вирішення справи, не давши можливості відповідачу ОСОБА_3 належним чином захистити свої права та інтереси.

Щодо Договору порки № 13/11/2007/462 від 13.11.2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_3, згідно якого поручитель поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № 462/АГ/2007/ЦВ-980 від 13.11.2007 року (а/с11), то твердження апелянта, що його батько сам отримав кредит та від його імені підписав договір поруки, не заслуговують на увагу через те, що вони є голослівними; даний Договір підписаний від імені ОСОБА_3, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи для спростування обставин, що підписаний даний Договір саме ОСОБА_3, відповідач не заявляв, ні у своїй апеляційній скарзі, ні в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, отже, відсутні підстави сумніватися у законності зазначеного Договору.

Однак, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо солідарного стягнення заборгованості з відповідачів з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Зазначене відповідає правовим висновкам судової палати Касаційного цивільного суду у справах № 591/1100/16-ц, №168/748/15-ц.

Отже, зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов'язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, боржник ОСОБА_5, а відтак і поручитель ОСОБА_3, взяли на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами у строк до 13 листопада 2011 року.

Тобто, кінцевий термін погашення кредиту був встановлений договорами - до 13.11.2011 року, а позивач звернувся до суду першої інсатнції з позом до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, 18.12.2012 року (а/с9, 11,2), тобто з пропуском передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України строку.

Виходячи з того, що кредитором протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явлена вимога до поручителя - порука ОСОБА_3 в силу ст.559 ч.4 ЦК України вважається припиненою.

Отже позовні вимоги про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Таким чином суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» та стягнення суми заборгованості з ОСОБА_3

За таких обставин, рішення суду першої інстанції ухвалене за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інсатції визнав встановленими; за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, тому в силу ст. 376 ЦПК України,

апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2013 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3, жит. АДРЕСА_1, заборгованості за кредитним договором у розмірі 100742 грн. 31 коп. на користь ПАТ КБ «Надра» на рахунок № 2023, МФО №302355, та солідарного стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» витрат на відшкодування оплати судового збору в сумі 1007 грн.42 коп., скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення. У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_3 про солідарне стягнення кредитної заборгованості - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13.12.2018 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук