справа №619/2809/18
провадження №2/619/1294/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 листопада 2018 року Дергачівський районний суд Харківської області
в складі: головуючого судді Остропілець Є.Р.
при секретарі Жорняк А.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про припинення дії, яка порушує право шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням»,-
Обставини справи:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про припинення дії, яка порушує право шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням».
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.10.2015 року індексний номер 45178863 (номер запису про право власності 11492065) підтверджує факт належності позивачу у справі на праві приватної власності в цілому житлового будинку АДРЕСА_2, м.Дергачі, Харківської області, на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області (серія та номер:619/2769/15-ц) виданий 29.07.2015.
Відповідач у справі чоловік доньки позивача.
Відповідач у справі був прописаний у вказаний вище житловий будинок зі згоди ОСОБА_1 28.04.2015 року, але з умовою, що він зніметься з реєстрації при першій вимозі.
Відповідач в належному позивачу будинку не проживає з 10.07.2015 року, особистих речей його за вищевказаною адресою не має, кореспонденція на його ім'я за вищевказаною адресою не надходить.
Той факт, що відповідач в вищевказаному будинку не проживає, підтверджується актом депутата Дергачівської міської ради Харківської області від 16.07.2018 року.
Тобто, ОСОБА_2 в будинку не проживає, участі в обслуговуванні нерухомості та сплаті всіх комунальних платежів не приймає, особистих речей його в ньому не має, кореспонденція та листи на його ім'я по вказаній адресі не надходять, права власності на будинок не має, однак він залишається бути прописаним в ньому.
Оскільки, на протязі більш ніж 6-ть місяців відповідач в будинку не мешкає, згідно ст.ст.71,72 ЖК України він втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_2 м.Дергачі Харківської області.
В судове засідання позивач не з'явився, відповідно до поданої заяви просив суд слухати справу у його відсутність та без фіксації технічними засобами в заочному судовому засіданні.
Відповідач в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про час, дату та місце слухання справи. Заяв, клопотань або відзиву на позовну заяву не надходило.
Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про час, дату та місце слухання справи. Заяв, клопотань або відзиву на позовну заяву не надходило.
Суд вважає за можливе слухати справу, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації технічними засобами в заочному судовому засіданні.
Фактичні обставини встановлені судом:
Відповідач у справі чоловік доньки позивача. Відповідач у справі був прописаний у вказаний вище житловий будинок зі згоди ОСОБА_1 28.04.2015 року, але з умовою, що він зніметься з реєстрації при першій вимозі. ОСОБА_2 в належному позивачу будинку не проживає з 10.07.2015 року, особистих речей його за вищевказаною адресою не має, кореспонденція на його ім'я за вищевказаною адресою не надходить.
Той факт, що відповідач в вищевказаному будинку не проживає, підтверджується актом депутата Дергачівської міської ради Харківської області від 16.07.2018 року. Тобто, ОСОБА_2 в будинку не проживає, участі в обслуговуванні нерухомості та сплаті всіх комунальних платежів не приймає, особистих речей його в ньому не має, кореспонденція та листи на його ім'я по вказаній адресі не надходять, права власності на будинок не має, однак він залишається бути прописаним в ньому.
Оскільки, на протязі більш ніж 6-ть місяців відповідач в будинку не мешкає, згідно ст.ст.71,72 ЖК України він втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_2 м.Дергачі Харківської області
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Позбавлення права користування житлом у цьому спорі є рівноцінним виселенню без надання іншого житла чи іншим способом припинення фактичного володіння і користування житлом - у випадку задоволення позову відповідач не буде мати можливості продовжити користування. Тому це є втручанням у житлові та приватні права відповідача. Водночас, користування відповідачем спірним майном є порушенням прав власника, яке є продовжуваним, і тому не є правовим.
Положенняст. 391 ЦК України, на норми якої посилається позивач, не визначають конкретних правових засобів захисту права власника, а лише вказують на таку можливість у межах способів захисту цивільного права відповідно до положеньст. 16 ЦК Українитаст. 5 ЦПК України.
Суд констатує, що норми цивільного та житлового права не передбачають можливості конкретного способу захисту права власника житла у даній ситуації - законом не описано випадок, коли колишній член сім'ї власника всупереч волі власника продовжує там проживати без будь-яких договірних підстав. Відповідачі вселилися як члени сім'ї власника відповідно дост. 156 ЖК Україниі відноситься до цього житла як до свого. Разом із тим, вони статусу члена сім'ї (який надає право користування у таких випадках) втратили, а нового статус наймача не набули - автоматичного отримання такого статусу закон не передбачає; і було б невірним не брати до уваги зміну статусу відповідачів щодо власника і щодо житла. Ця зміна в статусі визначає, чи у правовий спосіб фактичний користувач використовує житло, і саме випадок такої зміни, переходу з одного правового стану в інший, закон не обумовлює. Відповідачі не є ні тимчасовим жильцем, ні наймачем, ні піднаймачем, ні особою, яка самоуправно зайняла приміщення тощо. Їх статус законом не визначений. Визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом, чи виселити (аналогічний до даної ситуації спосіб захисту) на підставі приписів цивільного та житлового законодавства неможливо - немає такої нормативної підстави, оскільки немає визначення такого статусу в законі. Власник заперечує можливість будь-яких стосунків із відповідачами з приводу житла, оскільки це стороні для нього особи. Норми житлового законодавства, як підстава для задоволення чи відмови у позові, застосовані бути не можуть. Водночас, не можна й відмовляти у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч. 10 ст. 10 ЦПК України).
Отже, слід констатувати, що наявні правові засоби не дозволяють забезпечити ефективний захист безумовного права позивача у даній справі: спеціальні норми містять спосіб захисту (втрата права користування), але не містять підстав, указаних позивачем. А цивільне законодавство передбачає як можливість (підставу) для звернення власником за захистом своїх прав у випадку перешкод (ст. 391 ЦК), так і вказує на один із способів реалізації власниками своїх прав - втрата права на користування житлом (ст. 405 ЦК). Тому у цій ситуації, на думку суду, є всі підстави для застосування загальних засад цивільного судочинства, відповідно до ст.1,3,4 ЦК України.
Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п.3. ч.2ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Позбавлення права користування припинить це порушення. Тому суд вважає, що в цій справі позивач обрав захист свого права відповідно до закону.
Суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право. Суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретних осіб. Тому основне питання стосується визначення того, чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідачів у зіставленні з потребами захисту права власності.
Нагальність, невідкладність визнання відповідачів такими, що втратили право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідача, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості.
Відповідно вимог закону, зокремаст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У звязку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірній квартирі не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням,як доречний інструмент захисту права власника у цій справі.
Позивач вимагає компенсації за понесені судові витрати по справі з відповідача у розмірі 704 гривні 80 копійок.
Керуючись ст.ст.319,386,391,396,405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 259, 263-265, 268, 280, 354 ЦПК України, ст.ст.71,72 ЖК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових праввід 07.02.2014 року №5, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави суму судового збору - 704, 80 гривень.
Заочне рішення може бути скасоване Дергачівським районним судом Харківської області шляхом подачі відповідачем письмової заяви про його перегляд в 30-денний термін з дня отримання копії рішення, а позивачем в загальному порядку шляхом подачі в 30-денний термін до Харківського апеляційного суду апеляції з моменту оголошення рішення, а в разі відсутності особи, яка бере участь у справі при оголошенні рішення, у той же строк з моменту отримання копії рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення
Суддя Є. Р. Остропілець