Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 2-430/11

провадження № 61-2840 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

скаржник-ОСОБА_4,
відповідач-державний виконавець відділу Державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у складі судді Дзюбича В. Л. від 11 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області у складі суддів: Щавурської Н. Б., Гурзеля І. В., Ходоровського М. В., від 26 травня 2016 року в справі за скаргою ОСОБА_4 на дії державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції.

Встановив:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції.

Скарга мотивована тим, що 29 лютого 2008 року між нею та відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» укладено кредитний договір відповідно до якого банк надав, а ОСОБА_4 отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 128 155,00 доларів США під 12,45 % річних з кінцевим терміном погашення кредиту 10 лютого 2026 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 квітня 2011 року солідарно стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 1 481 261,03 грн заборгованості за кредитним договором, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки земельної ділянки та будинку шляхом продажу предмета іпотеки.

Зазначає, що об'єкти нерухомості реалізовано з прилюдних торгів.

16 жовтня 2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції (далі - ВДВС Тернопільського РУЮ) Федів І. С. винесено постанову про стягнення заборгованості із заробітної плати ОСОБА_4 Скаржник вважає звернення стягнення на заробітну плату неправомірним, оскільки виконавчий лист слід вважати виконаним, так як відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виниклої заборгованості.

Крім того, державним виконавцем прийнято виконавчий лист, який пред'явлено до виконання з порушенням термінів.

На підставі викладеного, просила суд визнати неправомірними дії старшого державного виконавця ВДВС Тернопільського РУЮ Федів І. С. стосовно: вчинення виконавчих дій по виконавчому листу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 травня 2011 року № 2-430/11; несвоєчасного направлення заявнику постанови про відкриття провадження та ненадання строку на добровільне виконання постанови; винесення постанови про стягнення заборгованості із заробітної плати; зобов'язати старшого державного виконавця ВДВС Тернопільського РУЮ Федів І. С. усунути порушення та винести постанову про закінчення виконавчого провадження; визнати недійсними постанови про відкриття виконавчого провадження та стягнення заборгованості із заробітної плати.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 лютого 2016 року у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виконавчий лист не можна вважати виконаним, оскільки коштами від звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок кредитної заборгованості не погашено вказану заборгованість у повному обсязі, а залишається борг у розмірі 1 088 443,03 грн. Крім того, постанову про відкриття виконавчого провадження від 14 липня 2015 року боржнику направлено 15 липня 2015 року, тобто без порушення відповідних термінів.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільскої області від 26 травня 2016 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, боржник посилається на порушення судами норм процесуального права.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування ухвал судів попередніх інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують порушення судами при розгляді справи норм процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 2 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ може бути пред'явлений до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом. А згідно вимог статті 23 вказаного Закону строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються, в тому числі, пред'явленням виконавчого документа до виконання, частковим виконанням рішення боржником. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно із частиною 1 статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

У відповідності до статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів та стягнення на суму, що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати. За іншими виконавчими документами державний виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника за письмовою заявою стягувача. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника державний виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю за місцем отримання боржником відповідних доходів.

Відмовляючи у задоволенні скарги на дії державного виконавця, суди попередніх інстанцій виходили з того, що 14 липня 2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а остання постанова про повернення виконавчого документа винесена 29 січня 2015 року, тому виконавчий документ може бути пред'явлений для виконання в строк до 29 січня 2016 року, що і було дотримано стягувачем, а державним виконавцем відкрито виконавче провадження. Крім того, постанову про відкриття виконавчого провадження від 14 липня 2015 року направлено боржнику 15 липня 2015 року рекомендованим листом № 200. Щодо стягнення заборгованості із заробітної плати боржника суди керувалися інформацією наданою 03 вересня 2015 року Управлінням пенсійного фонду України в Тернопільській області, відповідно до якої ОСОБА_4 працює в товаристві з обмеженою відповідальністю «Видавництво «Школярик» (далі - ТОВ «Видавництво «Школярик»). Однак 30 листопада 2015 року до виконавчої служби надійшла інформація від ТОВ «Видавництво «Школярик» про звільнення 20 серпня 2015 року ОСОБА_4 за власним бажанням.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні скарги на дії державного виконавця.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових ухвал не впливають.

У касаційній скарзі боржник посилається на те, що судами не враховано того, що у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відбулося стягнення на предмет іпотеки, тому вважає помилковим одночасне звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості. Судами досліджено зазначені обставини та установлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 квітня 2011 року солідарно стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 1 481 261,03 грн заборгованості за кредитним договором, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки земельної ділянки та будинку шляхом продажу предмета іпотеки; коштами від звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок кредитної заборгованості не погашено вказану заборгованість у повному обсязі, а залишається борг у розмірі 1 088 443,03 грн. Таким чином, суди правильно дійшли висновку про те що існує непогашена заборгованість, а тому дії державного виконавця спрямовані на стягнення такої заборгованості є правомірними.

Також ОСОБА_4 посилається на те, що судами не розглянуто усіх вимог скарги на дії державного виконавця. Слід зазначити, що судами відмовлено у задоволення скарги боржника у повному обсязі, тобто з урахуванням усіх вимог скарги.

У касаційній скарзі боржник посилається на те, що її не було належним чином повідомлено про стягнення заборгованості з її заробітної плати. Слід зазначити, що вказане стягнення заборгованості не відбулося з підстав звільнення ОСОБА_4 20 серпня 2015 року. Таким чином судами досліджено, що державним виконавцем не було звернуто стягнення на заробітну плату.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судових ухвали відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвали суду першої та апеляційної інстанцій без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська