Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 466/10270/15-ц

провадження № 61-4585св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 червня 2016 року у складі судді Луців-Шумської Н. Л. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 вересня 2016 року у складі суддів: Левика Я. А., Берези В. І., Ніткевича А. В.,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу частини квартири недійсним.

Позов мотивовано тим, що 15 листопада 2010 року ним була підписана довіреність на ім'я його матері - ОСОБА_3, яка була посвідчена начальником Цуманської виправної колонії № 84 у Волинській області ОСОБА_5 Цією довіреністю він уповноважив ОСОБА_3, зокрема продати за ціною та на умовах йому відомих, належну йому на праві приватної власності частину квартири АДРЕСА_1. Водночас, не зважаючи на вказаний пункт довіреності, не повідомивши позивача про ціну та умови продажу, що є обов'язковою умовою продажу належної йому частини вказаної вище квартири, ОСОБА_4 підписав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу 2/5 частин квартири від 15 жовтня 2011 року. Позивач вважає, що вказаний договір купівлі-продажу від 15 жовтня 2011 року не створює жодних правових наслідків для нього і підлягає визнанню недійсним як такий, що укладений з перевищенням повноважень представника. Окрім цього, при укладенні цього договору ОСОБА_4 ввів в оману його матір - ОСОБА_3, оскільки жодних грошових коштів за продану частку він ні їй, ні позивачу не передав, хоча в пункті 2 договору зазначено, що продаж зазначеної частини квартири вчинено за ціною 150 000 грн, які в повній сумі сплачено покупцем продавцям, до підписання цього договору. У пункті 7 договору купівлі-продажу зазначено, що продавці зобов'язуються оплатити заборгованість за комунальні послуги, знятися з реєстрації особисто та з іншими особами, які проживають у відчужуваній частині квартири, звільнити частину квартири від речей і передати відчужувану частину квартири покупцеві до 15 листопада 2011 року, а покупець дає згоду на проживання продавців у відчужуваній частині квартири. Поряд з цим, на момент укладення договору, і на момент, коли мало б бути виконаним зобов'язання, передбачене у пункті 7 договору, позивач відбував покарання у Цуманській виправній колонії № 84 у Волинській області, про що було відомо ОСОБА_4

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу 2/5 частин квартири АДРЕСА_1 від 15 жовтня 2011 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порушення будь-яких прав, свобод чи інтересів позивача ОСОБА_1 оспорюваним договором не встановлено, підстави для визнання його недійсним відсутні. Зі змісту довіреності, яка підписана позивачем добровільно 15 листопада 2010 року, суд дійшов висновку про те, що розмір частки позивача у праві власності на квартиру, ціна за яку буде продаватися його частка, умови договору купівлі-продажу були позивачу відомі і погоджені з ним до підписання цієї довіреності. В судовому засіданні ОСОБА_3 підтвердила, що отримала від ОСОБА_4 всі кошти за цим договором та жодних претензій до нього не має, після звільнення позивача з місць позбавлення волі передала йому кошти за продану частину квартири у розмірі 75 000 грн. ОСОБА_3 укладаючи договір купівлі-продажу не перевищила своїх повноважень представника, оскільки саме для укладення такого договору їй і була надана позивачем довіреність. Також, позивачем не надано доказів введення ОСОБА_3 в оману під час укладення правочину, оскільки остання сама заперечила проти цього. Даючи довіреність терміном на один рік ОСОБА_3 на укладення договору купівлі-продажу його частки у квартирі, ОСОБА_1, перебуваючи в місцях позбавлення волі, мав можливість довідатися про те, чи укладено такий договір та про його зміст, така можливість у нього була і після звільнення з місць позбавлення волі 06 лютого 2015 року. Тому, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12 вересня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із безпідставності позовних вимог. Зі змісту довіреності, яка підписана позивачем вбачається, що розмір частки позивача у праві власності на квартиру, ціна за яку буде продаватись та купуватись його частка, умови договору купівлі-продажу були позивачу відомі та погоджені з ним до підписання цієї довіреності. ОСОБА_3 не перевищила своїх повноважень представника, оскільки саме для укладення такого договору їй і була надана довіреність позивачем. Вказана довіреність та договір про зміну форми власності і розподілу часток у квартирі від 30 грудня 2010 року позивачем не оспорювались та не визнані недійсними. Доводи про введення ОСОБА_3 в оману при укладенні договору є необґрунтованими, оскільки, сама ОСОБА_3 зазначила про те, що ціна договору обговорювалась сторонами та була повністю узгоджена як і порядок оплати, в оману її ОСОБА_4 не вводив.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним як такий, що укладений з перевищенням повноважень представника. Поряд з цим, в порушення вимог статті 213 ЦПК України, судом першої інстанції не прийнято до уваги зазначені обставини та не з'ясовано належним чином питання щодо повідомлення позивача про умови та ціну продажу квартири. Також, при укладенні договору купівлі-продажу частини квартири ОСОБА_4 ввів в оману ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо оплати грошових коштів за реалізацію належних їм частин квартири, оскільки жодних грошових коштів відповідач ОСОБА_4 позивачу не передавав.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зазначили про те, що касаційна скарга є безпідставною та неаргументованою. ОСОБА_1 був співвласником лише 1/5 частини спірної квартири, тому вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу 2/5 частин квартири є безпідставними. Згідно постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2002 року позивачу було призначено покарання 15 років позбавлення волі, яке останній відбував повністю до 06 лютого 2015 року. Під час відбування позивачем покарання його мати - ОСОБА_3 неодноразово відвідувала його і саме позивач запропонував, щоб його племінник - ОСОБА_4 викупив його 1/5 частину квартири та 1/5 частину бабусі ОСОБА_4- ОСОБА_3 Умови договору купівлі-продажу, зокрема і ціну позивач неодноразово обговорював з відповідачами як при побаченнях так і по телефону, і погоджувався на такі умови. Особисто позивачу було передано грошову суму у розмірі 75 000 грн. Крім того, ОСОБА_1 подано позов до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу від 15 жовтня 2011 року, тобто позивач визнає своє доручення та договір дійсними, але вказує, що ним не було отримано кошти за договором. Судами першої та апеляційної інстанції ухвалено законні та справедливі рішення, підстави для їх скасування відсутні.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року вказану справу призначено до судового розгляду.

31 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з частиною третьої цієї ж статті представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, третьої 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Суди установили, що 15 листопада 2010 року ОСОБА_1 підписав довіреність на ім'я його матері - ОСОБА_3, яку посвідчив начальник Цуманської виправної колонії №84 у Волинській області ОСОБА_5

Цією довіреністю ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 на укладення та підписання від його імені договору про зміну форми власності на квартиру АДРЕСА_1 зі спільної сумісної на спільну часткову, за яким йому буде належати 1/5 частина квартири, а також продати за ціною та на умовах, йому відомих, належну йому на праві приватної власності частину вказаної квартири.

15 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу 2/5 частин квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6

За цим договором ОСОБА_3 від свого імені та від імені ОСОБА_1 продала ОСОБА_4 за 150 000 грн належну їй на праві власності 1/5 частину квартири та належну на праві власності ОСОБА_1 1/5 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Отже, стаття 241 ЦК України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно вимог процесуального закону, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що видача ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_3 довіреності, якою довірену особу уповноважено на укладення та підписання від його імені договору про зміну форми власності на квартиру АДРЕСА_1 зі спільної сумісної на спільну часткову, а також продаж квартири, свідчить про спрямованість його волі на відчуження належної йому частки квартири за ціною та на умовах, які завчасно погоджені між довірителем та довіреною особою.

Застережень щодо додаткового погодження ціни договору купівлі-продажу із ОСОБА_1 після видачі довіреності зміст документа на представництво не містить, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що при вчиненні договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2011 року ОСОБА_3 діяла в межах повноважень, наданих їй ОСОБА_1, а тому відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу.

Також правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не доведено факту введення ОСОБА_4 в оману ОСОБА_3

Установлено, ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечила, що її було введено в оману під час вчинення правочину.

Згідно договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2011 року, продаж квартири здійснено за 150 000 грн, вказана сума повністю сплачена покупцем продавцям до підписання цього договору (пункт 2 договору). Доказів того, що зазначений пункт договору сторонами не виконано та відповідач не розрахувався за придбану квартиру, суду не надано.

Таким чином, доводи заявника щодо того, що він фактично не отримував грошових коштів за продаж спірної квартири, не можуть бути підставою для визнання його недійсним, оскільки доводи щодо неналежного виконання грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу можуть свідчити про в неналежне виконання умов договору, а не про його недійсність.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Відповідно до статті 410 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько
С. Ю. Мартєв
В. М. Сімоненко
С. П. Штелик