Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 2-881/07

провадження № 61-4158св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

правонаступник відповідача - ОСОБА_3,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2016 року у складі суддів: Станкевича В. А., Громіка Р. Д., Бабія А. П.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання права власності на житловий будинок.

Позов мотивовано тим, що у вересні 2004 року позивач домовилась з відповідачем про купівлю-продаж житлового будинку № АДРЕСА_1. На виконання домовленості відповідач передав ОСОБА_1, належний йому на праві власності будинок та отримав обговорену грошову суму. Укладена між сторонами угода в момент виконання нотаріально не посвідчувалася, проте відповідач обіцяв укласти договір у майбутньому, але згодом почав уникати зустрічі з позивачем.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 квітня 2007 року позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку № АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Визнано за ОСОБА_5 право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу будинку підтверджується розпискою відповідача про розрахунок із продавцем, яка була складена у присутності свідків. Позивач вселилася та проживає у спірному будинку, сторонами були виконані всі суттєві умови договору, відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав, підтвердив, що з осені 2004 року він у спірному будинку не проживає, будинок належить позивачці, претензій до неї він не має.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 помер. Із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_2 звернувся - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Спадкоємцем майна ОСОБА_6 є ОСОБА_3

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2016 року залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_6 - ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2016 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 квітня 2007 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що необхідною умовою укладення договору купівлі-продажу є додержання письмової форми, його нотаріальне посвідчення та державна реєстрація. У порушення вимог статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не був посвідчений нотаріально, доказів того, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу сторонами не надано.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що розгляд апеляційної скарги відбувся за відсутності ОСОБА_1 Судом апеляційної інстанції не з'ясовано, які права, свободи чи інтереси осіб, які подали апеляційну скаргу та які не приймали участі у справі, порушено судовим рішенням. Крім того, поновлюючи процесуальний строк на оскарження рішення суду першої інстанції через 9 років після набрання цим рішенням законної сили, суд апеляційної інстанції обмежився вказівкою, що ОСОБА_4 пропустила процесуальний строк з поважних підстав, не навівши будь-якого обгрунтування для поновлення пропущеного процесуального строку, що відповідно пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод є порушенням принципу юридичної визначеності. Висновки апеляційного суду суперечать дійсним обставинам справи, які правильно встановлені судом першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що увересні 2004 року позивач домовилася із відповідачем ОСОБА_2 про купівлю-продаж житлового будинку АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що факт укладення договору купівлі-продажу підтверджується розпискою наданою їй відповідачем в момент отримання грошей. У подальшому відповідач обіцяв укласти відповідний договір та посвідчити його нотаріально, проте ухиляється від оформлення договору у формі передбаченій законодавством України.

Згідно розписки від 23 вересня 2004 року ОСОБА_2 у присутності свідків отримав від ОСОБА_1 3 250 грн за всі домашні та господарські побудови, фруктові і декоративні дерева та чагарники, розташовані на земельній ділянці розміром 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до довідки Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 належав на праві приватної власності ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав, підтвердив, що з осені 2004 року він у спірному будинку не проживає, будинок належить позивачці, претензій до неї він не має.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу будинку підтверджується розпискою відповідача про розрахунок із продавцем, яка була складена у присутності свідків. Позивач вселилася та проживає у спірному будинку, сторонами були виконані всі істотні умови договору, тому він може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Конституцією України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша та друга статті 55 Конституції України). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті положень частин першої, другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції Україниє складовою права кожної особи на звернення до суду.

Згідно статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ (частини перша та друга статті 73 ЦПК України 2004).

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Європейський суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99,пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine) (пункт 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За цих підстав Європейський суд з прав людини постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 рішення).

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою у квітні 2016 року ОСОБА_4 подала до апеляційного суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження відповідного рішення суду першої інстанції. Заява мотивована тим, що вона не брала участі у справі та їй не було відомо про ухвалення рішення Комінтернівським районним судом Одеської області від 06 квітня 2007 року, внаслідок чого строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин.

Поновлюючи строк апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у своїй ухвалі від 28 квітня 2016 року вказав, що причини вказані ОСОБА_4 є поважними, не навівши будь-якої мотивації. Зазначивши лише про те, що однією з основних засад судочинства, відповідно до статті 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду та відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Разом із тим, безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, апеляційний суд, у порушення вказаних вимог поновив пропущений строк на апеляційне оскарження зі спливом значного періоду часу (9 років) без наведення відповідних підстав, чим порушив принцип правової визначеності.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 фактично оскаржує ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 28 квітня 2016 року, якою поновлено ОСОБА_4 строк на апеляційне оскарження, а згідно положень ч. 2 статті 293 ЦПК України в редакції 2004 року заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, можуть бути включені до касаційної скарги на рішення суду.

За таких обставин, доводи касаційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Відповідно до підпунктів 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази та/або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За викладених обставин, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню зі стадії відкриття апеляційного провадження з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2016 року скасувати зі стадії відкриття провадження, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик