Єдиний унікальний номер 219/3328/18 Номер провадження 22-ц/4804/213/18

Категорія 21 Доповідач Санікова О.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2018 року Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Будулуци М.С., Космачевської Т.В.

за участю секретаря Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу №219/3328/18

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Бойко Яна Сергіївна про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 серпня 2018 року,

(суддя Конопленко О.С., рішення ухвалено в місті Бахмуті Донецької області, повний текст рішення виготовлений 13 серпня 2018 року),-

В С Т А Н О В И В:

06 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири від 26 квітня 2016 року, посвідченого Приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Яною Сергіївною за реєстраційним № 592, недійсним та визнання за нею права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що з 1997 року їй на праві приватної власності належала однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23.05.1997 року. До 2004 року вона проживала у квартирі з колишнім чоловіком ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 , 2002 року народження.

Вона та її колишній чоловік є військовозобов`язаними. У 2004 році вона разом з родиною переїхала на службу та постійне місце проживання до м. Києва, а потім до м. Кривий Ріг. У квітня 2015 року шлюб з чоловіком було розірвано. З листопада 2007 року вона переїхала до Одеської області, де стала постійно проживати з сином. З 2004 року по 2013 рік у квартирі ніхто не проживав.

Її мати ОСОБА_5 , 1948 року народження, постійно проживала у с. Парасковіївка Бахмутського району Донецької області та у 2013 році переїхала до її квартири у місто ОСОБА_6 , де проживала до серпня 2016 року. У березні 2016 року вона (позивач) вирішила продати належну їй квартиру та купити на отримані від її продажу кошти для неї з сином нове житло в Одеській області, до якого планувала забрати і мати ОСОБА_5 . Для цього вона вирішила укласти фіктивний договір дарування квартири на користь своєї матері ОСОБА_5 , яка повинна була знайти покупців та укласти угоду про продаж цієї квартири вже як власник квартири. Після цього вона та її мати домовилися з сусідкою ОСОБА_7 , на користь якої була видана нотаріально посвідчена довіреність на розпорядження квартирою, після отримання якої ОСОБА_7 уклала від її імені фіктивний договір дарування квартири на користь ОСОБА_5 від 26 квітня 2016 року.

Після продажу квартири вона (позивач) продовжувала самостійно сплачувати комунальні послуги. ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати ОСОБА_5 померла. Після смерті ОСОБА_5 квартира була включена до спадкового майна. Спадкоємцями ОСОБА_5 є вона та її брат ОСОБА_2 . Зазначає, що вона разом з сином проживає у нежитловому приміщенні, яке через санітарний та технічний стан не придатне для проживання у ньому. Після смерті матері вона намагалася вирішити ситуацію мирним шляхом, адже відповідач до цієї квартири ніколи не мав жодного відношення, однак, відповідач почав погрожувати їй з метою отримання права власності на 1/2 частку квартири.

Просила визнати договір дарування квартири від 26 квітня 2016 року недійсним та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, через що рішення не відповідає принципам всебічності та повноти; апелянт звертає увагу суду на те, що на час укладення договору дарування матері було 68 років; спадкоємцями ОСОБА_5 є вона та її брат ОСОБА_2 (відповідач). Таким чином, після смерті матері, яка була дуже похилого віку, якби договір дарування не був фіктивним, а був спрямований на реальну передачу квартири у власність ОСОБА_5 , то все одно квартира була б розподілена у рівних частинах між нею та відповідачем. Тому явно прослідковується те, що при укладенні договору дарування вона переслідувала інші правові наслідки, ніж ті, що передбачені цією угодою. Підтвердженням відсутності у неї наміру створення правових наслідків, які обумовлювались договором дарування, є також той факт, що після укладення договору дарування вона продовжувала самостійно сплачувати комунальні платежі та нести всі витрати на квартиру. Апелянт звертає особливу увагу також на те, що квартира ще з 1997 року належала їй на праві приватної власності і лише через бажання якомога скоріше її продати з метою забезпечення належних житлових умов собі та сину фіктивно передала право власності на неї своїй матері. Апелянт звертає увагу на те, що вона разом з сином проживає у нежитловому приміщенні, яке через санітарний та технічний стан не придатне для проживання у ньому. Посилаючись на положення ч.1 ст. 202, ч.1 ст. 717, ст..204, 234 ЦК України, пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постанову Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (справа №6-1873цс16) вважає, що фіктивність договору дарування, яка є підставою для визнання його недійсним, є також наступні обставини: її (позивача) та ОСОБА_5 внутрішня воля при укладенні договору дарування не була спрямована на реальне настання передбачених цим правочином наслідків (передачу права власності на квартиру), а була спрямована на забезпечення якомога скорішого продажу квартири; при укладенні договору дарування вона та ОСОБА_5 діяли умисно та чітко і ясно уявляли мету укладення фіктивного договору (яка є іншою, ніж передбачена правочином дарування). Судове рішення, ухвалене Артемівським міськрайонним судом 29 листопада 2017 року (справа №219/3016/17), на яке посилається суд першої інстанції як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у цій справі, оскільки судове провадження по справі №219/3016/17 відкрито за іншими позовними вимогами.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25 вересня 2018 року по справі відкрито апеляційне провадження.

На підставі Указу Президента України від 29.12.2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» та Указу Президента України від 28.09.2018 року №297/2018 «Про переведення суддів» апеляційний суд Донецької області ліквідовано, утворено Донецький апеляційний суд, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду, а суддів переведено на роботу на посадах суддів Донецького апеляційного суду, до якого було передано зазначену цивільну справу.

З 03 жовтня 2018 року розпочав роботу Донецький апеляційний суд.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2018 року визначено наступний склад Донецького апеляційного суду для розгляду справи № 219/3328/18: ОСОБА_8 (головуючий суддя), Будулуца М.С., ОСОБА_9 .

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року призначено розгляд справи.

У судовому засіданні апеляційного суду позивачка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання апеляційного суду не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Барановим М.С. 23 травня 1997 року за реєстровим № 2131, ОСОБА_10 придбала квартиру АДРЕСА_2 . З 2000 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

На підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 квітня 2015 року шлюб з ОСОБА_3 розірвано.

Відповідно до довідки ПП «Будинок плюс» у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 була зареєстрована з 10 червня 1997 року, а з 12 листопада 2002 року разом з нею був зареєстрований її син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

11 квітня 2016 року ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_4 були зняті з реєстрації у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ).

16 листопада 2016 року ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_4 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно довідки військової академії (м. Одеса) від 24 грудня 2017 року про перевірку житлових умов, комісія перевірила житлові умови військовослужбовця ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає в АДРЕСА_3 , з сином ОСОБА_4 з 11 квітня 2016 року. Комісією встановлено, що будинок належить військовій частині НОМЕР_2 (пристосоване приміщення в клубі частини). Приміщення по санітарним та технічним нормам не придатне для проживання.

26 квітня 2016 року приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Я.С. за реєстровим № 592 був посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_7 , яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мартьяновою Т.О. 12 квітня 2016 року за реєстровим № 454, та ОСОБА_5 , відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар вказану квартиру. За цим договором дарувальник передає у власність обдаровуваній безоплатно квартиру загальною площею 41,2 м?, в тому числі житловою 26,7 м?, яка складається з однієї житлової кімнати, та розташована в АДРЕСА_1 . Цей дар оцінено сторонами в сумі 70040 гривень. При посвідченні нотаріусом вказаного договору представник дарувальника стверджувала, що на момент укладання цього договору згадана квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові справи, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса вона не використовується. Відчужувана квартира є особистою власністю дарувальника. Треті особи не мають прав на квартиру (п. 6 договору). Представник дарувальника свідчить, що на момент укладання цього правочину малолітні чи неповнолітні діти у відчужуваній квартирі не проживають та не зареєстровані. Сторонам роз`яснено зміст ст. 203 Цивільного кодексу України (п. 11 договору).

Вказані обставини належним чином були перевірені нотаріусом ОСОБА_11 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Судом також встановлено, що після смерті ОСОБА_5 було відкрито спадкову справу щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

29 листопада 2017 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області ухвалено рішення по справі № 219/3016/17 (провадження № 2/219/2336/2017) за позовною заявою ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи: приватні нотаріуси Бахмутського міського нотаріального округу Бойко Я.С., ОСОБА_12 , Відділ опіки та піклування Артемівської райдержадміністрації, Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради Донецької області, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2 , яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, суд на підставі аналізу доказів у їх сукупності виходив з того, що позивачкою не доведено та не знайшло свого підтвердження фіктивність договору дарування; на виконання правочину позивачкою передано ОСОБА_5 майно, а саме квартира АДРЕСА_2 , в якій вона тривалий час проживала; згідно пояснень позивачки будинок її бабки у с. Парасковіївка Бахмутського району мати ОСОБА_5 продала, після чого переїхала проживати у спірну квартиру позивачки, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що померла ОСОБА_5 за життя не бажала розірвання договору дарування та у неї не було іншого житла. При посвідченні 26 квітня 2016 року вказаного договору дарування приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Бойко Я.С., перевіривши відомості та документи щодо осіб, які мали право власності на квартиру АДРЕСА_2 , а також були зареєстровані у зазначений квартирі та мали право користування нею, діяла правомірно, відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, та дотримувалася всіх вимог діючого законодавства України.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

З матеріалів справи вбачається, що 26 квітня 2016 року між ОСОБА_7 , яка діяла від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як роз`яснено у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що договір дарування є фіктивним, обґрунтовуючи фіктивність наступними обставинами: її внутрішня воля та воля ОСОБА_5 при укладенні договору дарування не була спрямована на реальне настання передбачених цим правочином наслідків (передачу права власності на квартиру), а була спрямована на забезпечення якомога швидшого продажу квартири; при укладенні договору дарування вона та ОСОБА_5 діяли умисно, чітко та ясно уявляли мету укладення фіктивного договору (яка є іншою, ніж передбачена правочином дарування); укладенням фіктивного договору дарування вона та ОСОБА_5 намагалися приховати свої дійсні наміри, а саме: продаж квартири третій особі; на час укладення договору дарування матері ОСОБА_5 було 68 років, спадкоємцями ОСОБА_5 є вона та її брат ОСОБА_2 ; якби договір дарування не був фіктивним, а був спрямований на реальну передачу квартири у власність ОСОБА_5 , то все одно квартира була б розподілена у рівних частках між нею та відповідачем; підтвердженням відсутності у неї наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися договором дарування, вважає також той факт, що після укладення договору дарування вона продовжувала самостійно сплачувати комунальні платежі та нести всі витрати з утримання квартири; у неї не було жодних логічних підстав для дарування квартири своїй матері, оскільки вона не має власного житла, проживає разом з сином у непридатному для проживання нежитловому приміщенні, яке їй було видане у військовій частині.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 судом першої інстанції дотримані зазначені положення процесуального законодавства, а саме судом всебічно, повно та об`єктивно досліджені надані позивачкою докази, їм дана належна правова оцінка; при цьому судом також правильно застосовано норми матеріального права і у апеляційного суду немає підстав вважати її неправильною.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції, виходячи із доводів, наведених в позовній заяві, та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

При цьому посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що на час укладення договору дарування її матері було 68 років, тобто вона була дуже похилого віку, не має правового значення з огляду на сутність договору дарування та підстави пред`явленого позову. Доводи апеляційної скарги про те, що підтвердженням відсутності у позивача наміру створення правових наслідків, які обумовлювались договором дарування, є той факт, що після укладення договору позивач продовжувала самостійно сплачувати комунальні платежі та нести всі витрати на квартиру не є належним доказом на підтвердження фіктивності договору дарування з огляду на положення ст. 77 ЦПК України належність доказів), оскільки такі дії позивачки можна вважати і як безкорисна допомога своїй малозабезпеченій матері, яка була похилого віку і крім того, позивачкою не надано доказів, понесених нею витрат на утримання квартири. Доводи апеляційної скарги про те, що у позивачки не було жодних логічних підстав для дарування квартири своїй матері також є безпідставними, оскільки, якраз навпаки, є логічним поступок позивачки щодо дарування квартири матері, яка після продажу будинку своєї матері ОСОБА_13 в с. Парасковіївка у 2013 році (як стверджувала позивачка в позовній заяві) залишилась без житла. Навпаки, немає логіки в діях позивачки щодо укладення договору дарування з метою продажу квартири, оскільки для продажу квартири існував інший спосіб, наприклад оформлення довіреності на ім`я матері на розпорядження квартирою. Крім того, посилаючись на те, що оформленням договору дарування приховані дійсні наміри, а саме: продаж квартири третій особі, позивачкою не доведено, що після оформлення зазначеного договору здійснювались будь-які фактичні дії з продажу квартири.

Отже, позивачкою, як правильно зазначив суд першої інстанції, не доведена інша мета укладення договору дарування, ніж та, яка передбачена договором дарування, тобто передача у власність ОСОБА_5 безоплатно квартири. Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачка сама власного житла не має, проживає одна разом з сином у непридатному для проживання нежитловому приміщенні, яке їй було надано у військовій частині, також не має правового значення, виходячи із предмету позовних вимог. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з 16 листопада 2016 року позивачка ОСОБА_1 разом з сином проживають за адресою: АДРЕСА_4 щодо якого немає відомостей про непридатність цього житла для проживання. А надана позивачкою довідка військової академії свідчить про непридатність для проживання іншого житла.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 серпня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 12.11.2018 року.

Суддя-доповідач О.С.Санікова