_____________________________________________________________________________________________________________________ Справа № 520/5651/15-ц
Провадження № 2/520/2196/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.,

при секретарі - Кириковій О.О.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_3

до ОСОБА_1

про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_3 22 квітня 2015 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту від 07 жовтня 2014 року, складений ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_1, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №2-1366.

В обґрунтування вказаного позову, позивач посилається на те, що вона - ОСОБА_3 є дочка ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року, актовий запис №10579, після смерті якої відкрилась спадщина на майно належне останній за час життя.

Позивач стверджує, що вона у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року, на підставі якої було заведено спадкову справу. Однак, в подальшому нотаріусом було повідомлено її, що видати свідоцтво про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_1, не вбачається можливим, оскільки звернулась ОСОБА_1 з заявою про прийняття спадщини за заповітом від 07 жовтня 2014 року, який складений ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_1, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №2-1366.

Позивачка зазначила, що відповідачка приводиться їй рідною сестрою, яка ніколи не проживала та не проживає за місцем реєстрації: АДРЕСА_1, а проживає у квартирі чоловіка в АДРЕСА_2

На час складання заповіту, ОСОБА_1, померлій ІНФОРМАЦІЯ_4 року, виповнилось 75 років. Позивачка стверджує, що ОСОБА_1 в останні роки життя хворіла на рак, їй провели важку операцію, у результаті якої видалили жовчний міхур, та майже ? шлунку. Рік потому ракові пухлини з'явились на печені та нирках, хвороба перейшла у термінальну стадію, медики відмовились від хірургічного втручання, про що повідомили її та мати, і прописали ОСОБА_1 транквілізатори та наркотичні знеболюючі засоби.

Позивач вважає, що на момент підписання заповіту, її мати знаходячись у термінальні стадії своєї хвороби, знаючи про час близької смерті, що деморалізувало її, паралізувало її волю, ракова інтоксикація викликала енцефалопатію, не могла віддавати звіт своїм діям, керувати ними та розуміти значення своїх дій.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати вказаний заповіт недійсним у зв'язку з чим була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Прохорову П.А.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 10 червня 2015 року, після усунення позивачем недоліків поданої заяви відповідно до ухвали судді Київського районного суду міста Одеси від 27 квітня 2015 року, відкрито провадження по цивільній справі на підставі позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним та призначено судове засідання.

Під час розгляду справи, Київським районним судом міста Одеси 07 жовтня 2016 року постановлено ухвалу, якою клопотання представника позивача задоволено, призначено по справі судову посмертну психіатричну експертизу, проведення якої доручено Миколаївській обласній психіатричній лікарні №1, та поставлено перед експертами наступне питання: «В якому психічному стані знаходилась ОСОБА_5 під час укладання нею заповіту 07 жовтня 2014 року та чи могла вона розуміти значення своїх дій і керувати ними з урахуванням її захворювань, медичних препаратів які вона приймала та показань свідків?».

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 07 лютого 2017 року провадження у справі ОСОБА_3 до ОСОБА_1, про визнання заповіту недійсним - зупинено на час проведення судової психіатричної експертизи. Направлено експертам Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 матеріали цивільної справи №520/5651/15-ц для продовження проведення судової психіатричної експертизи що була призначена згідно ухвали Київського районного суду м. Одеси №520/5651/15-ц від 07 жовтня 2016 року.

26 червня 2017 року з Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 до Київського районного суду міста Одеси була повернута цивільна справа №520/5651/15-ц, без висновку судової психіатричної експертизи, однак зазначено, що після сплати коштів за її проведення висновок буде направлений на адресу суду.

Згідно з розпорядженням Київського районного суду міста Одеси за №317 від 26.06.2017 року, у зв'язку з закінченням терміну повноважень судді Прохорова П.А., відповідно до п.2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у зв'язку з закінченням терміну повноважень судді Прохорова П.А., з метою недопущення порушення строків розгляду справи, справу було передано до повторного автоматичного розподілу судової справи.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу вказану цивільну справу було перерозподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 27 червня 2017 року цивільну справу № 520/5651/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, провадження в якій зупинено - прийнято до свого провадження.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 27 червня 2017 року відновлено провадження по цивільній справі №520/5651/15-ц та призначено час і місце проведення попереднього судового засідання.

В попередньому судовому засіданні 09 жовтня 2017 року представник позивача наполягав на надіслані справи до експертної установи для належного виконання ухвали Київського районного суду міста Одеси від 07 жовтня 2016 року якою було призначено по справі проведення судової посмертної психіатричної експертизи, оскільки клопотання експерта виконано та підстави які ускладнювали проведення експертизи усунуті.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 09 жовтня 2017 року направлено експертам Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 Миколаївської обласної ради матеріали цивільної справи №520/5651/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, для виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2016 року про призначення судової посмертної психіатричної експертизи та прийняття остаточного висновку. Провадження у цивільній справі №520/5651/15-ц -зупинено до отримання висновку експертів.

31 жовтня 2017 року до суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта №173 за наслідком проведеної судової посмертно-психіатричної експертизи призначеної ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2016 року.

14 листопада 2017 року з Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 Миколаївської обласної ради надійшли до суду матеріали цивільної справи №520/5651/15-ц.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 15 листопада 2017 року відновлено провадження по цивільній справі №520/5651/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання.

12 червня 2018 року до суду надійшло клопотання про допит експерта Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 - ОСОБА_7 в режимі відеоконференції в наступному судовому засіданні.

Судом у підготовчому судовому засіданні 27 червня 2018 року було задоволено клопотання позивача ОСОБА_3 про допит експерта ОСОБА_7.

У підготовчому судовому засіданні 19 жовтня 2018 року судом було здійснено допит експерта ОСОБА_7.

20 листопада 2018 року у підготовчому судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 надав до суду клопотання про призначення комплексної посмертної судово-медично-психіатричної експертизи, яке ухвалою суду від 20 листопада 2018 року було повернуто представнику позивача у зв'язку з невідповідністю поданого клопотання вимогам ч.3 ст. 117 ЦПК України.

Також судом 20 листопада 2018 року, за участю позивача та представників сторін по справі, було ухвалено провести підготовче провадження по справі, за наслідком розгляду якого було ухвалено його закрити та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 13 грудня 2018 року о 15 годині 00 хвилин.

В судове засідання призначене на 13 грудня 2018 року о 15 годині 00 хвилин позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 не з'явились, про дату, час і місце проведення якого були належним чином сповіщенні, дата якого узгоджувалась особисто з позивачем та її представником в минулому судовому засіданні, що підтверджується довідковим листом про сповіщення останніх 20 листопада 2018 року наявним в матеріалах справи на а.с.123, ІІ тому цивільної справи. Про причини неявки позивач та її представник суд не повідомили.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні 13 грудня 2018 року наполягала на розгляді справи, посилаючись на те, що неявка позивачевої сторони по справі не перешкоджає розгляду справи за наявними в матеріалах справи документами, а також зазначила, що дії позивача і її представника свідчать про зловживання останніми своїми процесуальними правами, штучного затягування розгляду справи, з урахування подання до суду необґрунтованого позову, який в свою чергу перебуває в провадженні суду більше двох років, що призводить до порушення судом строків встановлених законом для розгляду справи, а також, розуміючи значення справи для сторін по справі і маючи на меті бажання повного, всебічного та об'єктивного її розгляду судом, однак ці дії вже беззаперечно порушують права та інтереси відповідача щодо прийняття останньою спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_1

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 3 статті 131 ЦПК України передбачено обов'язок учасників судового процесу повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі зокрема:

- неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Судом також враховується, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Окрім цього, у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Позивач має сприяти розгляду справи, оскільки він є найбільш зацікавленим в її розгляді.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Водночас, згідно з п.п. 22-29 рішення ЄСПЛ у справі від 28.03.2006 року «Мельник проти України», право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.

Також суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 189 ЦПК України, підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Частинами 1, 2 статті 210 ЦПК України встановлено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів.

Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму судам роз'яснено, що з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

На підставі вищевикладеного, оскільки позивач та її представник будучи належним чином завчасно та заздалегідь повідомленими про дату, час і місце проведення судового засідання, з урахуванням того, що дата судового засідання особисто узгоджувалась з останніми, не з'явились до судового засідання, не повідомивши суд про причини неявки, а отже не з'явились до судового засідання без поважних причин, з урахуванням того, що провадження в цій справі відкрито 10 червня 2015 року, тобто більше трьох років тому, виходячи з значення справи для кожної зі сторін по справі, надавши усі можливі способи і час сторонам по справі для здійснення останніми усіх дій для підтвердження своїх вимог і заперечень у способи встановлені ЦПК України, з урахуванням стадії судового процесу, в якій у відповідності до вимог ЦПК України відсутні підстави для подання нових доказів на підтвердження своїх вимог і заперечень, наявних доказів в матеріалах справи, з метою вирішення спору між сторонами по справі, з метою дотримання прав людини, і керуючись при розгляді справи принципом верховенства права, з метою недопущення порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує, що кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності позивача та її представника в судовому засіданні на підставі документів і доказів наявних в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов ОСОБА_3 не підлягаючим до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року народилась ОСОБА_1, про що 13 вересня 1968 року Київським відділом РАЦСу м. Одеси було здійснено актовий запис №1411, в якому в графі відомості про матір вказано - ОСОБА_5, в графі відомості про батька - ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року народилась ОСОБА_10, про що 08 липня 1975 року Ільїчівським відділом РАЦСу м. Одеси було здійснено актовий запис №1488, в якому в графі відомості про матір вказано - ОСОБА_5, в графі відомості про батька - ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2.

28 квітня 1996 року Виконавчим комітетом Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_10, про що в Книзі реєстрації шлюбів було складено відповідний актовий запис №7, у зв'язку з чим ОСОБА_10 змінила прізвище на «ОСОБА_10», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3.

На підставі викладених обставин судом встановлено, що позивач - ОСОБА_3 та відповідач - ОСОБА_1 є рідними сестрами та дочками ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року у віці 75 років померла ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з чим 19 жовтня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №10579, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4.

Внаслідок смерті особи відкривається спадщина, часом відкриття якої є день смерті такої особи (ч.1,2 ст.1220 ЦК України).

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 4 статті 1268 ЦК України передбачено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Під час розгляду справи, з метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, судом ухвалою суду від 13 липня 2015 року було витребувано належним чином завірену копію спадкової справи, заведену до майна ОСОБА_1, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року, яка була отримана судом 27.07.2015 року, з якої вбачається наступне.

Так, судом встановлено, що у встановлений законом шестимісячний термін, а саме 16 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гурянової Л.Г. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

На підставі вказаної заяви було заведено спадкову справу №7/2015 до майна померлої ОСОБА_1, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Під час здійснення нотаріальних дій, приватним нотаріусом було отримано інформаційну довідку зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №40154371 від 16.04.2015 року, з якої вбачається, що в реєстрі наявна інформація про посвідчений 07 жовтня 2014 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори заповіт на бланку серії НОМЕР_5, зареєстрований в реєстрі за №2-1366, за номером у спадковому реєстрі 56619295, складений від імені ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У зв'язку з чим, 16 квітня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гуряновою Л.Г. було направлено лист за вих. №135/02-14 на ім'я ОСОБА_3, в якому повідомлено про наявність посвідченого заповіту від ім'я померлої 18 жовтня 2018 року ОСОБА_5, та роз'яснено, що у відповідності до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування у спадкоємців за законом виникає у разі відсутності спадкоємців за заповітом.

В подальшому, 17 квітня 2015 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гурянової Л.Г. звернулась з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року, - ОСОБА_1.

З наданих відповідачкою до приватного нотаріуса документів, судом встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, за час життя склала заповіт від 07 жовтня 2014 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №2-1366, за умовами якого ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження, а саме заповіла все належне їй майно, де б воно не знаходилась, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день смерті їй буде належати, та на що вона за законом матиме право, своїй дочці - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_3 вважаючи, що її матір - ОСОБА_5, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, на час складення вказаного заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, внаслідок тяжкої хвороби та перебуваючи під станом сильнодіючих транквілізаторів та наркотичних знеболюючих засобів, звернулась до суду з вказаним позовом про визнання заповіту недійсним на підставі ч.1 ст.225 ЦК України.

Суд зазначає, що виниклі правовідносини між сторонами по справі регулюються ЦК України.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ст. 30 ЦК України).

ВССУ в своїй узагальненій судовій практиці №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року вказав, що системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Так статтею 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 02 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як встановлено в судовому засіданні позивачка в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що за життя її матір - ОСОБА_5, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, на час складення оспорюваного заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, внаслідок тяжкої хвороби та перебуваючи під станом сильнодіючих транквілізаторів та наркотичних знеболюючих засобів.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1-3 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Статтею 105 ЦПК України встановлюється, що призначення експертизи судом є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити зокрема - психічний стан особи.

З урахуванням того, що предметом доказування в цій справі є встановлення психічного стану - ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року в момент складення заповіту від 07 жовтня 2014 року на ім'я ОСОБА_1, а також на підставі клопотання позивача по справі, судом 07 жовтня 2016 року було постановлено ухвалу, якою призначено судову посмертну психіатричну експертизу, проведення якої було доручено експертам експертам Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1, на вирішення яких поставлене питання:

«В якому психічному стані знаходилась ОСОБА_5 під час укладання нею заповіту 07.10.2014 року та чи могла вона розуміти значення своїх дій і керувати ними з урахуванням її захворювань, медичних препаратів які вона приймала та показань свідків?».

З урахуванням подальших здійснених судом дій під час розгляду справи з витребування медичної документації необхідної для проведення експертного дослідження, 31 жовтня 2017 року до суду з Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 Миколаївської обласної ради надійшов висновок судово-психіатричного експерта №173 від 25.05.2017 року, згідно з яким експертами встановлено, що: «ОСОБА_5, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, на час складення і підписання заповіту від 07 жовтня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №2-1366, на психічні захворювання не страждала, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.».

Суд зазначає, що з боку позивача ставились під сумніви виводи експерта, у зв'язку з чим 19 жовтня 2018 року судом було здійснено допит судового експерта ОСОБА_7.

Суд приймає до уваги пояснення експерта, за якими експерт під присягою роз'яснив та пояснив свій висновок.

Переконливих доводів з боку позивача в спростування висновків експерта не було заявлено.

Суд, оцінюючи наданий висновок експертизи, враховує наступне. Вимоги до висновку експерта визначені ст.102 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ст.77, 79, 81 ЦПК України визначено, що є належними, достовірними, достатніми доказами. А ст.78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В даному випадку, суд не погоджується із доводами сторони позивача, що даний висновок є недопустимим доказом. Експертиза була проведена відповідно до ухвали суду, експертною установою, що має відповідні повноваження, ухвалою суду експертів було попереджено про кримінальну відповідальність. Відповідно до вимог ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Оцінюючи висновок експерта у сукупності та взаємозв'язку з іншими дослідженими доказами у справі, суд визнає останній достатньо обґрунтованим. Письмових доказів, з яким він вступає у суперечність матеріали справи не містять.

Істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, в ході розгляду справи не встановлено.

Суд зазначає, що згідно із ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку що заповіт від 07 жовтня 2014 року, складений ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_1, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №2-1366, відповідав дійсному вільному волевиявленню спадкодавця ОСОБА_5, оскільки на момент його укладання остання розуміла значення своїх дій і могла керувати ними.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачка та її представник у відповідності до ст. 81 ЦПК України, не довели ті обставини, на які посилались, як на підставу своїх позовних вимог, у зв'язку з чим, суд вважає позов ОСОБА_10 до ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту від 07 жовтня 2014 року, складений ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_1, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №2-1366, є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_10 (місце проживання: АДРЕСА_3) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3) про визнання недійсним заповіту від 07 жовтня 2014 року, складений ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_1, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №2-1366, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено - 17 грудня 2018 року.

Головуючий Калініченко Л. В.