РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Київський районний суд м. Харкова:
головуючий суддя Золотарьова Л.І.
секретаря - Бломберус С.А.,
представника відповідача - ОСОБА_1
26.07.2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просить:
стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у сумі 5580 грн. за період з 01.01.2018 по 30.06.2018;
стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у сумі 5304 грн. за період з 01.01.2018 по 30.06.2018.
Як на підставу позову посилається на те, що з 1994 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який 26.06.2018 рішенням суду було розірвано. Від сумісного проживання мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5. 18.10.2017 вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем та визначення місця проживання дітей разом з нею. 26.06.2018 Київським районним судом м. Харкова задоволено її позов. З січня 2018 діти проживають лише разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. Позивач посилається на ст.ст. 182, 184, 191 СК України та просить суд стягнути аліменти на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за період з 01.01.2018 по 30.06.2018, тобто лише за минулий період до звернення до суду з позовом про стягнення аліментів.
Ухвалою суду від 28.09.2018 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
В судове засідання представник позивача не зявилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позов задовольнити в повному обсязі, зазначила, що надані відповідачем квитанції про перерахування коштів позивачці не містять відомостей про призначення платежу.
Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Від сумісного проживання сторони мають спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Посилаючись на вказані квитанції, представник відповідача зазначав, що ці кошти перераховувались відповідачем добровільно на утримання дітей.
В письмових поясненнях представник позивача зазначила, що в квитанціях не вказано призначення платежу, тому невідомо, що це за кошти кошти на додаткові витрати на утримання дітей або безповоротна фінансова допомога.
Однак, згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивач також повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Всупереч вказаних вимог позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження тих обставин, що перераховані кошти були коштами на додаткові витрати на утримання дітей або безповоротною фінансовою допомогою.
Крім того, 02.02.2018 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02.05.2018 року (справа №640/1610/18) в позові відмовлено, однак в мотивувальній частині рішення зазначено, що судом встановлено, що між позивачем та відповідачем не існує будь-яких зобовязальних правовідносин, але дійсно позивачем було перераховано відповідачеві на її картковий рахунок грошові кошти в розмірі 16545,00 грн., що підтверджується дублікатами квитанцій, де в графі призначення платежу зазначено «поповнення картки/рахунку»… судом не встановлено факту недобросовісного набуття відповідачем в порядку ст. 1212 ЦК України отриманих коштів в розмірі 16545,00 грн., які надані їй як засіб до існування добровільно позивачем…

У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову.

При цьому згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Позивачка звернулася до суду 26.07.2018 року і просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей за минулий період, а саме з 01.01.2018 по 30.06.2018 рр., посилаючись на положення ст.ст. 191, 194 СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 194 СК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів існування судового рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, то положення ст. 194 СК України на ці правовідносини не поширюються.

Відповідно до вимог ст. 191 СК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Таким чином, позивач має надати суду докази: а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; б) ухилення відповідача від надання утримання.

Тобто, саме позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи дії тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов'язку по утриманню.

Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що нею вживалися заходи щодо одержання аліментів з відповідача, проте останній створював перешкоди для стягнення аліментів.

Навпаки, з вказаних квитанцій вбачається, що відповідач добровільно перераховував позивачці грошові кошти.

На підставі викладеного, суд, оцінивши належність, допустимість, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, то підстави для стягнення з відповідача на користь Держави судового збору у розмірі 704,80 грн. стягненню не підлягають, а підлягають віднесення за рахунок Держави.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 264, 265 ЦПК України, ст. ст. 180-184, 191 СК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей за період з 01.01.2018 по 30.06.2018 рр. відмовити.

Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, АДРЕСА_1.

Повний текст рішення виготовлено 17.12.2018 року.

Головуючий