Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 296/2372/15-ц

провадження № 61-21966св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 вересня 2016 року у складі судді Анциборенко Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 19 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Коломієць О. С., Жигановської О. С., Якухно О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_3звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 липня 1995 року № НОМЕР_1 квартира АДРЕСА_1, що складається з трьох кімнат, загальною площею 68,58 кв. м, у тому числі жилою площею 38,9 кв. м, у рівних частинах належить їй, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_8 ОСОБА_9 05 листопада 1996 року її сім'я виїхала в Ізраїль, а квартиру надала у користування квартирантам. У серпні 2014 року її сестра ОСОБА_10 прилетіла до України та відвідала квартиру, щоб попередити квартирантів про намір продати квартиру і запропонувати їм її купити чи звільнити. Однак виявила, що у квартирі проживають ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які купили їхню квартиру.У подальшому вона звернулась до КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради та отримала ксерокопію договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої Житомирської державної нотаріальної контори Алєксєєвою Г. А. та зареєстрованого у реєстрі за № 4-5273, згідно з яким нібито вона та ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_13 продали квартиру ОСОБА_14

17 липня 2013 року приватний нотаріус Житомирського нотаріального округу СлівінськаО. Б. нотаріально посвідчила договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким ОСОБА_4 (спадкоємиця ОСОБА_14 І.) продала, а ОСОБА_16 купив зазначену квартиру. 15 жовтня 2013 року приватний нотаріус Житомирського нотаріального округу Сєтак В. Я. нотаріально посвідчив договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким ОСОБА_16 продав, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 купили зазначену квартиру. Зазначає, що вона і члени її сім'ї не були знайомі з ОСОБА_14, не укладали з нею у 1996 році правочинів і не підписували підроблений договір купівлі-продажу, не відвідували Другу Житомирську державну нотаріальну контору, а за реєстром № 4-5273 зазначений інший документ.Крім того, ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а ОСОБА_13 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тому на час укладення договору купівлі-продажу квартири, 23 серпня 1996 року, вони не могли укласти нотаріально посвідчений договір, оскільки відповідно до вимог статті 203 ЦК Українине мали необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просила визнати недійснимдоговір купівлі-продажу квартири № 8 по проїзду Тутковського, 6 у м. Житомирі від 23 серпня 1996 року.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт підроблення підписів у договорі купівлі-продажу спірної квартири від 23 серпня 1996 року, як і наявність підстав для визнання договору недійсним. Крім того, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК Української РСР 1963 року, а не ЦК України 2004 року, на недотримання норм якого під час укладення договору купівлі-продажу посилається позивач. При цьому згідно з Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (у редакції на час укладення договору купівлі-продажу), угоди за неповнолітніх, які не досягли 15 років, а також від імені громадян, визнаних у судовому порядку недієздатними, вчиняють батьки, усиновителі або опікуни; угоди за неповнолітніх віком від 15 до 18 років, а також від імені осіб, визнаних у судовому порядку обмежено дієздатними, можуть бути посвідчені лише за умови, якщо вони вчинені за згодою батьків, усиновителів або піклувальників.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 19 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 з інших підстав.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що оспорюваний договір купівлі-продажу є недійсним, проте, суд першої інстанції всупереч вимогам статей 10, 206 ЦПК України 2004 року, не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин справи, зокрема, не визначився з характером правовідносин, які виникли, та сторонами справи: не вирішив питання залучення до участі у справі як відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_13, оскільки прийняте рішення безпосередньо стосується їх прав та обов'язків як сторін договору, які разом із позивачем відчужили належну їм на праві власності квартиру, чим порушив право останніх на справедливий судовий розгляд.

У січні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 19 грудня 2016 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, а неповнолітні діти не могли самостійно підписати договір. Суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки вона не просила в апеляційній скарзі відмовити у задоволенні позову з інших підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в справі та надано строк на подання заперечення на касаційну скаргу.

У березні 2017 року ОСОБА_6 подала заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими на спірні правовідносини поширюється дія ЦК Української РСР 1963 року, тоді як позивач свої позовні вимоги обґрунтовувала нормами ЦК України. Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту підроблення підписів в оспорюваному договорі, а також підпису державного нотаріуса Другої Житомирської державної нотаріальної контори у договорі купівлі-продажу квартири, як не надано і оригіналу договору та зразків підписів для вирішення питання щодо призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі ЦПК України), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року у справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Судом установлено, що згідно з копією свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1, виданого відділом приватизації державного житлового фонду 04 липня 1995 року, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_13 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1, загальною площею 68,58 кв. м.

Відповідно до пояснень ОСОБА_3, 05 листопада 1996 року її сім'я виїхала в Ізраїль, а спірну квартиру передано в оренду. У серпні 2014 року її сестра прилетіла до України та за проханням позивача відвідала квартиру, щоб попередити квартирантів про намір продати квартиру і запропонувати їм її купити чи звільнити. Однак виявила, що у квартирі проживають ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які придбали вказану квартиру.

Згідно з копією договору купівлі-продажу від 23 серпня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Житомирської державної нотаріальної контори Алєксєєвою Г. А. та зареєстрованого у реєстрі за № 4-5273, від імені ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_13 продана квартира АДРЕСА_1), що належала їм на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 липня 1995 року, ОСОБА_14

Відповідно до копії довідки КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 01 жовтня 2014 року № 1260 право власності на спірну квартиру за ОСОБА_14 зареєстровано 31 травня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 1996 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_14 померла, що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданого 06 грудня 2011 року.

06 липня 2013 року приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Силіним С. В. ОСОБА_4 видане свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначену квартиру та внесено реєстраційний запис до Спадкового реєстру.

03 жовтня 2014 року позивач звернулась із письмовою заявою до Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області про те, що невідомі особи з 1996 року шляхом обману та зловживання довірою шахрайським шляхом заволоділи квартирою АДРЕСА_1, на підставі чого порушено кримінальне провадження за частиною першою статті 190 КК України, внесено відомості про злочин до ЄРСР за № 0005456.

Згідно з відповіддю Житомирського обласного державного нотаріального архіву від 02 липня 2015 року № 916/01-14 у нарядах справ «Договори відчуження» Другої Житомирської державної нотаріальної контори за 1996 рік договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом 23 серпня 1996 року за реєстраційним номером 4-5273, стороною якого має бути ОСОБА_3, відсутній. При перевірці журналу реєстрації вчинення нотаріальних дій Другої Житомирської нотаріальної контори за 1996 рік, за датою посвідчення 23 серпня 1996 року за реєстраційним № 4-5273 нотаріусом зроблено запис про вчинення іншої нотаріальної дії стосовно інших осіб.

Приватний нотаріус Житомирського нотаріального округу Алєксєєва Г. А., надаючи 12 липня 2016 року письмові пояснення у цій справі, зазначила, що договір купівлі-продажу квартири від 23 серпня 1996 року за реєстром № 4-5273 нею не посвідчувався, а підпис на договорі не відповідає її дійсному підпису, про що вона давала показання органам досудового слідства.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені норми та враховуючи, що правочин за своїм змістом та формою має відповідати вимогам законодавства чинним на момент його укладення, у справі, що переглядається, мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно із частиною першою статті 227 ЦК Української РСРдоговір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Порядок нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку (частини будинку) визначений у Законі України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 pоку та в Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженій наказом Міністерства юстиції України від 12 червня 1994 pоку № 1815.

Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (стаття 45 ЦКУкраїнської РСР).

Відповідно достатті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в таких випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди та порушення статті 48 цього Кодексу, якою передбачено, що недійсною є така угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або немайнові права неповнолітніх дітей.

Для угод, що виходять за межі звичайних і стосуються істотних інтересів громадян, закон передбачає кваліфіковану письмову форму - нотаріально засвідчений документ. Нотаріальне посвідчення угоди полегшує зацікавленій стороні доведення свого права, оскільки зміст угоди, час і місце її здійснення, наміри сторін угоди та інші обставини, офіційно зафіксовані нотаріусом, презюмуються як очевидні і достовірні. Нотаріальне свідчення угод здійснюється згідно із Законом України «Про нотаріат».

Із підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб і валютних цінностей на суму понад 50 крб.

Згідно з Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, усі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами, реєструються в реєстрах нотаріальних дій. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах.Запис нотаріальної дії в реєстр провадиться нотаріусом чи іншим працівником державної нотаріальної контори або особою, яка знаходиться у трудових відносинах з приватним нотаріусом, тільки після того, як посвідчувальний напис на документі або документ, що видається нотаріусом, ним підписані.

Пунктом 27 згаданої Інструкції визначено, що обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 ЦК Української РСР).

Угоди про відчуження та заставу майна, що підлягають реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. Такі документи нотаріус приймає лише при наявності відмітки (штампу) про реєстрацію відповідних прав та витягу про реєстрацію прав на нерухоме майно, який є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа.

Отже, Верховний Суд доходить висновку про те, що договір купівлі-продажу квартири від 23 серпня 1996 року є недійсним, оскільки квартира реалізована без волевиявлення її власників. При цьому з урахуванням того, що нотаріус не вчиняв посвідчення цього договору, а за реєстровим номером оспорюваного договору здійснено запис іншої нотаріальної дії, суд, із урахуванням встановлених судами першої та апеляційної інстанції обставин цієї справи, робить висновок, що такий договір є нікчемним.

Разом з тим вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК Україницивільні права та обв'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб'єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб'єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов'язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб'єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред'явлення іншої.

Отже, з'являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб'єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов'язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.

У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб'єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права.

Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об'єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні.

Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними - права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як уявлялося неприпустимим двічі задовольняти один і той же інтерес.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб'єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов'язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов'язальних) відносинах один з одним.

У окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їх участю як відчужувачів спірної речі).

Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

У справі, рішення якої є предметом перегляду, відбувається поєднання різних способів захисту прав власника: позивач заявляє зобов'язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсною угоди, укладеної без її волевиявлення з третіми особами, тоді як у цих цілях їй надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.

Задоволення вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23 серпня 1996 року не зумовить бажаних для неї наслідків - повернення квартири АДРЕСА_1 у її власність, оскільки після першого правочину ще двічі змінилися набувачі квартири. Таким чином, спосіб захисту, який обрала позивач, є неефективним, цей спосіб не відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

Прикметно зазначити, що застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення свого майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки власника майна, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребувано у них у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до матеріалів справи, 17 липня 2013 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слівінською О. Б. та зареєстрованим у реєстрі за № 1013, ОСОБА_4 продала ОСОБА_16 квартиру АДРЕСА_1

15 жовтня 2013 року ОСОБА_16 продав спірну квартиру ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я. та зареєстрованим у реєстрі за № 11082.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект.

Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, щоКонвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Таким чином, узагальнюючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що правочин про відчуження квартири від 23 серпня 1996 року є некчемним, проте у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивач як власник наділена правом витребувати своє майно від добросовісного набувача без визнання за рішенням суду цього та наступних правочинів недійсними. Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України.

Заперечення ОСОБА_6 про те, що вимоги позивача обґрунтовані положеннями ЦК України, тоді як до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР, є безпідставними, оскільки суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред'являє позивач, і відповідно застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів третього та четвертого частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року.

Узагальнюючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 з інших підстав, ніж ті, що зазначені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 19 грудня 2016 року скасувати, та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик