Справа № 266/2353/15-ц
Провадженя№ 2/266/17/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2018 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі :

головуючого судді - Курбанової Н.М.

при секретарі - Макогон С.Б.

представника позивача - Ніколенко М.Ю.

відповідача - ОСОБА_9., ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

представників третіх оосіб - Балюри Р.С., Солохи І.Г., Карацюби В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_9, які також діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічний позов ОСОБА_9 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору,

треті особи: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації, Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, виконавчий комітет Маріупольської міської ради

ВСТАНОВИВ:

08.07.2015 року ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» ( далі Позивач), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 ( далі Відповідач 1), ОСОБА_9. ( далі Відповідач2) про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення

В ході слухання справи позивачем було зменшено розмір позовних вимог в частині примусового виселення ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 з наданням їм іншого житлового приміщення та остаточні позовні вимоги зводяться що наступного: позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, зазначив, що 10.05.2006 року між ЗАТ «ДОНГОРБАНК», правонаступником якого є Позивач та Відповідачем 1 був укладений кредитний договір №43, відповідно до якого останньому був наданий кредит в розмірі 300000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% річних за простроченою заборгованістю 18% річних з кінцевим терміном повернення 09.05.2019 р. 10.05.2006 року, в забезпечення виконання вищевказаних зобов'язань, Позивач та Відповідач1 уклали іпотечний договір №1/1. Згідно договору іпотеки Відповідач 1 передав банку в іпотеку належне йому нерухоме майно у вигляді житлового будинку (літ. А-3) з жилою мансардою (літ. А/м) з усіма надвірними спорудами та побудовами за номером АДРЕСА_1, який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі дублікату свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого виконкомом Маріупольської міської ради 28 липня 1998 року за НОМЕР_4, зареєстрованого Маріупольським БТІ 19.09.2002 року за №41342 та на підставі договору про розподіл майна подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Донецької області Бодягіною І.І. 03 травня 2006 року за реєстром №604, зареєстрованого Маріупольським БТІ 03 травня 2006 року відповідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №10540897, реєстраційний №5083408, номер запису 16913, в книзі 23 та земельну ділянку, площею 0,0480 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за АДРЕСА_1, яка належить на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку (серія НОМЕР_3 виданого Маріупольською міською радою 03 травня 2006 року та зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №01.06.162.00183 та на підставі договору про розподіл майна подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Донецької області Бодягіною І.І. 03 травня 2006 року за реєстром №604, зареєстрованого Маріупольським БТІ 03 травня 2006 року відповідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №10540897, реєстраційний №5083408, номер запису 16913, в книзі 23. Вартість предмету іпотеки за згодою сторін складала 2028920,00 гривень. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 12.12.2011 р., яке набрало законної сили 23.12.2012 р., у зв'язку із порушенням Відповідачем 1 своїх зобов'язань за кредитним договором, було солідарно стягнуто заборгованість з ОСОБА_3 та ОСОБА_11 у розмірі 269480,30 доларів США та 21958,40 гривень. Просить суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 43 від 10.05.2006 року у розмірі 269 480,30 доларів США та 21 958,40 гривень, яка складається з: 237 628, 98 доларів США - заборгованість за сумою кредиту, 31 851,32 доларів США - заборгованість за процентами, 21 958,40 гривень - заборгованість за пенею, звернути стягнення на житловий будинок (літ. А-3) з жилою мансардою (літ. А/м) з усіма спорудами та побудовами за номером АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_3 на праві приватної власності та на земельну ділянку, площею 0,0480 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за АДРЕСА_1 шляхом надання права ПАТ «ПУМБ» на продаж предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві. Стягнути з Відповідачів на користь Позивача судові витрати у розмірі 3 654,00 гривень.

Відповідач ОСОБА_9., яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2. звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що при укладанні іпотечного договору №1/1 10.05.2006 р. сторонами правочину було порушено вимоги законодавства, порушено права дитини. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що знаходиться у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 10.10.2002 р., під час шлюбу у них народилася дитина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з моменту народження і по теперішній час проживає разом із нею та її чоловіком у будинку АДРЕСА_1. Вважає, що при укладенні іпотечного договору 10.05.2006 р. були порушені законні права та інтереси дитини, а саме в порушення статей 17,18 ЗУ «Про охорону дитинства», статі 177 СК України, вимог ч. 6 ст. 203 ЦК України, статі 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не була отримана згода органу опіки та піклування. Крім того, при укладанні іпотечного договору сторони порушили вимоги статті 6 ЗУ «Про іпотеку». Про порушення її житлових прав та житлових прав її малолітньої дитини вона дізналася тільки при отриманні позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Згоди на передачу в іпотеку всього житлового будинку вона не надавала, до органу опіки та піклування її ніхто не запрошував і згоди вона на передачу іпотеки, як законний представник доньки, не давала. Просить суд, на підставі статі 215 ЦК України , визнати іпотечний договір №1/1 від 10.05.2006 р., укладений між ЗАТ «ДОНГОРБАНК», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_3, недійсним як такий, що порушує майнові права малолітньої дитини. Стягнути на її користь судові витрати.

В ході слухання справи ОСОБА_9. уточнила зустрічний позов, доповнивши його обґрунтуванням щодо недійсності спірного іпотечного договору також в частині передачі в іпотеку земельної ділянки площею 0,026553 га, наданої для експлуатації і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_3 на підставі договору оренди земельної ділянки від 26.12.2003 р., згідно якого земельна ділянка надана в оренду ОСОБА_3. Пунктом 3.2 договору оренди не передбачено право ОСОБА_3 самостійно, без згоди орендодавця, передавати у володіння або користування іншим особам орендованої земельної ділянки, а також передавати іншим особам свої майнові права за цим договором. За таких підстав ОСОБА_3, для передачі в іпотеку спірної земельної ділянки, необхідно було отримати згоду власника земельної ділянки Маріупольської міської ради, яку він не отримав. З цих підстав іпотечний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним. Крім того, просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності при зверненні позивача до суду з вимогами про звернення стягнення на спірний будинок, так як повідомлення про дострокове повернення кредитних коштів позивач направив ОСОБА_3 10.08.2010 року, таким чином, право позивача порушено саме з цього строку. Крім того, рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 та ОСОБА_11 набрало законної сили 23.12.2011 року, а з позовом про звернення стягнення позивач звернувся тільки в липні 2015 року.

У судовому засіданні представник позивача Ніколенко М.Ю. уточнені позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, додатково зазначив, що на момент укладення кредитного договору та іпотечного договору ОСОБА_3 та ОСОБА_9. саме з метою отримання кредитних коштів були надані всі необхідні документи, паспортні дані та отримана згода від ОСОБА_9.. Крім того, була надана довідка голови КСН «Селище Пісчане» від 20.02.2006 р., з якої вбачалося, що на момент укладання іпотечного договору, у спірному будинку зареєстрованих осіб не було. Щодо дитини ОСОБА_3 від першого шлюбу, то була надана заява про те, що вона не зареєстрована за вищезазначеною адресою. Також була долучена копія домової книги для прописки громадян у спірному будинку, яка була оформлена 07.03.2006 р., в якій мається відмітка про те, що малолітня дитина зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 з 02.12.2012 р., тобто маються письмові докази, які спростовують факт, на який посилаються ОСОБА_9. у своїй зустрічній позовній заяві. Крім того зазначив, що на момент отримання кредиту та укладання іпотечного договору, згідно паспортних даних ОСОБА_3 була відсутня відмітка про малолітню дитину ОСОБА_9. Згідно паспортних даних ОСОБА_9., вона була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2. Просив задовольнити позов у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував, надавши письмові заперечення, додатково зазначивши, що згода органу опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. ОСОБА_9. в обґрунтування своїх вимог посилається лише на єдину обставину, що на момент укладення іпотечного договору у спірному будинку проживала їх малолітня дитина, проте не надає доказів на підтвердження реєстрації дитини за місцем проживання на момент укладання іпотечного договору. Крім того зазначив, що сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими та такими, що заявлені з метою уникнути юридичної відповідальності перед банком за невиконання грошових зобов'язань. Також представник позивача надав до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності щодо оскарження ОСОБА_9. іпотечного договору 43/1 від 10.05.2006 р., оскільки вже минуло 10 років з моменту укладання спірного іпотечного договору, про який ОСОБА_9. достовірно знала та надавала заяву про те, що вона не заперечую проти його укладання та просив відмовити у задоволенні зустрічного позову з підстав, зазначених у письмових запереченнях. Крім того, додатково пояснив стосовно земельної ділянки, про яку йде мова у зустрічній позовній заяві, та яка є в комунальній власності та передана ОСОБА_3 за договором оренди, що вона не є предметом іпотеки, а предметом іпотеки є земельна ділянка, яка є власністю ОСОБА_3, а тому з цього приводу не має предмету спору. Вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 11.12.2011 року набрало законної сили 21.12.2012 року. Крім того, відповідачка ОСОБА_9. зверталась до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частку іпотечного будинку, вказане рішення набуло чинності на підставі ухвали Апеляційного суду Донецької області 02.10.2013 року, таким чином вважає, що позовна давність перервалася , так як було пред,явлено позов до одного із боржників, а також з тих підстав, що предметом позову є лише частина вимоги, право на яку вимагає позивач. Таким чином, на думку позивача, строк позовної давності банком не пропущений.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову банку, зазначивши, що всіма документами по оформленню кредиту та договору іпотеки займалися його юристи та юристи банку, він добросовісно виконував зобов,язання по договору. Вважає, що при оформлені договору іпотеки були порушені права його доньки ОСОБА_2, яка народилася та постійно проживала у іпотечному будинку, але згоди органу опіки та піклування на укладання договору не було, тому такий договорі є недійсним. Просив відмовити у задоволені позову банку та задовольнити зустрічний позов.

Відповідач ОСОБА_9. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову, вказуючи на невідповідність спірного іпотечного договору закону, а тому відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Також зазначила, що до спірних правовідносин необхідно застосувати норми ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 р. та ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 р. Просила застосувати норми вказаних законів та відмовити у задоволенні первісного позову. Крім того вважає, що ПАТ «ПУМБ» не є належним позивачем у справі, оскільки не є стороною іпотечного договору та відповідно не є законним іпотекодержателем, а тому права ПАТ «ПУМБ» не порушені. Крім того зазначила, що в договорі іпотеки відсутня початкова ціна предмета іпотеки для його реалізації, а також відсутній належний опис нерухомого майна, частина майна, яка знаходиться в іпотеці, не виділена в натурі, що унеможливлює передачу такої частки в іпотеку. Крім того, вона знаходилась у шлюбі з ОСОБА_3 на момент укладання договору іпотеки, але згоди, як дружина на укладання даного договору вона не надавала. Зустрічний позов підтримала з підстав, зазначених у уточненій зустрічній позовній заяві. Просила зустрічний позов задовольнити, визнати іпотечний договір 1/1 від 10.05.2006 р. недійсним. Просила застосувати до позовних вимог банку строк позовної давності, вважала, що нею не пропущено такий строк при зверненні до суду з зустрічним позовом, так як вона не було стороною договору іпотеки, ознайомитися з ним змогла тільки в суді, тоді і дізналася про порушене право її дитини та звернулась до суду з відповідним позовом про визнання договору іпотеки недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову, підтримала зустрічний позов, просила його задовольнити.

Представники третьої особи - органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації, якаі діяли на підставі довіреностей Балюра Р.С., Солоха І.Г. у судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову та підтримали зустрічний позов в повному обсязі. Зазначили, що ОСОБА_2, 2004 року народження на момент укладання іпотечного договору дійсно проживала у будинку АДРЕСА_1 та мала право користування вказаним жилим приміщенням, а тому іпотечний договір був укладений з порушенням норм діючого законодавства, не в інтересах дитини, без відповідного дозволу органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації не давав своєї згоди на укладання іпотечного договору № 43/1 від 10.05.2006 р. між ЗАТ «Донгорбанк» та ОСОБА_3, у зв'язку із чим просить визнати зазначений іпотечний договір недійсним. Просили суд розглянути справу з урахуванням інтересів дитини, відповідно до норм діючого законодавства.

Представник третьої особи Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради Солоха І.Г. просила розглянути справу з урахуванням інтересів дитини, відповідно до норм діючого законодавства, підтримала зустрічний позов, заперечувала проти задоволення основного позову ПАТ «ПУМБ».

Представник третьої особи - виконавчого комітету Маріупольської міської ради, який дії на підставі довіреності - Карацюба В.Л. в судовому засіданні пояснив, що інтереси виконкому Маріупольської міської ради спір який виник між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_9. не зачіпаються, тому він залишає питання щодо вирішення спору на розсуд суду, відповідно до норм діючого законодавства.

Ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя від 24.09.2015 р. об,єднано в одне провадження позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_9, які також діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із зустрічною позовною заявою ОСОБА_9 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору, присвоєно цивільній справі один номер № 266/2353/15-ц.

Ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя від 18.12.2015 р. підготовку справи до судового розгляду закінчено. Призначено справу до судового розгляду .

Ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя від 18.12.2015 р. клопотання представника відповідача ОСОБА_9., ОСОБА_4 - задоволено. Зобов'язано Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» надати суду належним чином завірену копію кредитної справи на ім'я ОСОБА_3 за кредитним договором №43 від 10.05.2006 року.

Ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя від 10.07.2017 р. клопотання представника відповідача ОСОБА_4. - задоволено. Призначено у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_9, які також діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення та зустрічну позовну заяву ОСОБА_9 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору, судову будівельно-технічну та судову земельно-технічну експертизи, проведення експертизи доручено експерту Новікову В.С

Ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя від 10.07.2017 р. відновлено провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_9, які також діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення та зустрічну позовну заяву ОСОБА_9 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору.

Ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя від 22.01.2018 р. залучено до участі в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_9, які також діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення та зустрічну позовну заяву ОСОБА_9 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору, в якості належної третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради (місцезнаходження: 87500, м. Маріуполь, вул. Черноморська, б. 6) замість первісної - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, матеріали кредитної справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до витягу зі статуту ПАТ «ПУМБ» затвердженого загальними зборами акціонерів ( протокол №67 від 27 жовтня 2014 р.) ПАТ «ПУМБ» є правонаступником всіх прав та зобов'язань ПАТ «Донгорбанк» ( том 1 а.с. 44-45).

Таким чином, у правовідносинах, що виникли на підставі кредитного договору № 43 від 10.05.2016 року, а також іпотечного договору № 1/1 від 1005.2006 року відбулася заміна кредитора.

Відповідно до ст.ст. 514,516 ЦК України, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора у зобов,язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна кредитора у зобов,язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, ПАТ «ПУМБ» є належним кредитором за даним кредитним договором та договором іпотеки тат належним позивачем по справі.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з кредитного договору №43 від 10.05.2006 р., укладеного між ЗАТ «ДОНГОРБАНК», правонаступником якого є Позивач та ОСОБА_3, останньому було надано кредит у сумі 300000, 00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 13% річних, по простроченій заборгованості 18% річних, зі строком повернення 09.05.2019 р. (том 1 а.с. 9-12).

В забезпечення зобов'язань за вказаним договором 10.05.2006р. Відповідач 1 уклав з «ДОНГОРБАНК», правонаступником якого є Позивач, іпотечний договір №1/1 посвідчений нотаріусом Скоробогатько О.В., зареєстрований у реєстрі №1268, згідно якого Відповідачем 1 передано в іпотеку житловий будинок (літ. А-3) з жилою мансардою (літ. А/м) з усіма надвірними спорудами та побудовами за номером АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі дублікату свідоцтва про право власності НОМЕР_4 від 28.07.1998р. (а.с.19) виданого на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради №118/5 від 22.07.1998р., зареєстрованого Маріупольським БТІ 19.09.2002 р. за №41342 та Договору про розподіл майна подружжя від 03.05.2006р., посвідченого нотаріусом Бодягіною І.І., зареєстрованого в реєстрі №604, зареєстрованого Маріупольським БТІ 03.05.2006 р. відповідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №10540897, реєстраційний номер 5083408, номер запису 16913, в книзі 23 та земельну ділянку, площею 0,0480 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за АДРЕСА_1, яка належить на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку (серія НОМЕР_3) виданого Маріупольською міською радою 03 травня 2006 р. ( а.с. 20) та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за №01.06.162.00183 та Договору про розподіл майна подружжя від 03.05.2006р., посвідченого нотаріусом Бодягіною І.І., зареєстрованого в реєстрі № 604, зареєстрованого Маріупольським БТІ 03.05.2006 р. відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №10540897, реєстраційний номер 5083408, номер запису 16913, в книзі 23. Вартість предмету іпотеки на момент укладання договору складає 2028920,00 грн.. (том 1 а.с. 13-15).

Згідно висновку у довідці про перевірку майна, яке передається у заставу від 10.05.2006 р., де міститься особистий підпис ОСОБА_3 з запропонованим у заставу в якості забезпечення кредиту ОСОБА_3, трьохповерховий будинок зі всіма надвірними спорудами та побудовами, а також земельна ділянка є в наявності, знаходяться у власності ОСОБА_3. Загальна вартість заставленого майна складає 2028920,00 грн. ( том 2 а.с. 61).

Згідно звіту про оцінку майна вартість будинку АДРЕСА_1 складає 1980440,00 грн., вартість земельної ділянки площею 0,0480 га. 48480 грн. ( том 2 а.с. 33-35).

Таким чином, в договорі іпотеки була визначена ціна іпотечного майна на час його укладання.

В іпотечному договорі №1/1 від 10.05.2006 р. також зазначені відомості щодо земельної ділянки, площею 0,026553 га яка надана для експлуатації і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, знаходиться у користуванні ОСОБА_3 на підставі договору оренди земельної ділянки від 26 грудня 2003 р., зареєстрованого у Маріупольській міській раді, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис 29.12.2003 р. за №237 ( том 1 а.с. 99,13). , таким чином зазначена частина земельної ділянки не є предметом іпотеки та предметом розгляду даної справи.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином та в термін, передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Письмову вимогу на адресу Відповідача 1 про дострокове погашення, відповідно до ст.. 35 Закону України «Про іпотеку», заборгованості по кредитному договору Позивач направляв 10.08.2010 року ( а.с. 53 т.3).

У зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 12.11.2011 р., яке набрало законної сили 23.12.2011 р. з ОСОБА_3 стягнуто на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором №43 від 10.05.2006р.. в сумі 269480,30 доларів США та 21958,40 грн., судові витрати 1820 грн.( том 1 а.с.28-28а). На теперішній час вказане рішення суду не виконано.

Нерухоме майно передано в іпотеку з додержанням вимог ЗУ «Про іпотеку».

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 3.1. зазначеного іпотечного договору за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право зокрема задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням згідно розділами 2 та 4 цього договору. Згідно із п. 4.1 іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 35 Закону у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

При цьому відповідно до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмету іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються:

1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

2) опис нерухомого майна за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

3) заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

4) спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки;

5) пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

6) початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право, відповідно до Закону України «Про іпотеку», підлягає підтвердженню з боку суду.

Згідно з положеннями частини першої статті 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду. Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд України вже сформулював у постанові від 13 травня 2015 року (справа № 6-63цс15), наданій заявницею для порівняння, та у постановах від 13 травня 2015 року (№ 6-53цс15), 16 вересня 2015 року (№ 6-495цс15 та 6-1193цс15), 27 травня 2015 року (№ 6-332цс15), 10 червня 2015 року (№ 6-449цс15), 3 лютого 2016 року (№ 6-2026цс15), 21 жовтня 2015 року (№ 6-1561цс15), 8 червня 2016 року (№ 6-1239цс16), 7 жовтня 2015 року (№ 6-1935цс15), 4 листопада 2015 року (№ 6-340цс15).

Частина 1 ст. 38 цього Закону передбачає право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Згідно з ч.2 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» та п.4.4 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене зокрема на підставі рішення суду.

Відповідні роз'яснення містяться й у п. 42 Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, згідно із яким резолютивна частина рішення у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч.1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, в ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно висновку №16-с судової будівельно-технічної експертизи від 05.10.2017 р., судового експерта Новікова В.С. ринкова вартість предмета іпотеки - житлового будинку та земельної ділянки загальною площею 0,0480 га по АДРЕСА_1, згідно іпотечного договору №1/1 від 10.05.2006р. , на момент проведення експертизи складає 5392751 грн. (а.с. 12-31 т.3)

Таким чином, даний висновок експерта суд кладе в основу рішення, як належний доказ в сенсі ст.76-80,89 ЦПК України, та визначає початкову ціну предметів іпотеки в розмірі 5392751 гривні.

При цьому суд не може взяти до уваги звіти про оцінку іпотечного майна, надані оцінювачем ОСОБА_24.04.04.2017 року та надані позивачем, де вартість предмета іпотеки складає 2 028 920 гривень, а також звіт про оцінку предмета іпотеки оцінювачем ОСОБА_15, наданий стороною відповідачів, де вартість іпотечного майна складає 5 443 193 гривні, так як зазначені звіти суперечать один одному та їх висновки не визнаються сторонами по справі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_3, ОСОБА_9., про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими, оскільки Відповідач 1 основні зобов'язання за кредитним договором не виконує, тому позов ПАТ «ПУМБ» про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог іпотекодержателя підлягає задоволенню. Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно (правова позиція Верховного Суду України, викладеної у постанові № 73цс13 від 04.09.2013 року).

Суд не може погодитись з заявою відповідачів про те, що позивачем порушено строк звернення до суду із позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, обгрунтовуючі це тим, що позивач направив вимогу про дострокове погашення заборгованості по кредитному договору Відповідачу1 10.08.2010 року, в 2011 році звернувся до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості по кредитному договору з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_11, рішення суду набрало законної сили 21.12.2011 року, а з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки звернувся до суду 08.07.2015 року.

Строк дії основного кредитного договору № 43 від 10.05.2006 року визначено в п.7.1, до повного виконання Відповідачем 1всіх обов'язків, які витікають із договору. Останній платіж, згідно графіку повернення кредиту, встановлено Відповідачу 1 09.05.2019 року, на такий же строк діє і договір іпотеки № 1/1 від 10.05.2006 року, укладений з Відповідачем 1, таким чином договори є діючими на час розгляду справи, зобов,язання за даним кредитним договором Відповідачем 1 до теперішнього часу не виконані, рішення суду про стягнення заборгованості також не виконано, таким чином, Позивач, звернувшись до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки в період дії основного договору та договору іпотеки, не пропустив строк такого звернення.

Зустрічний позов Відповідача 2 про визнання недійсним іпотечного договору не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається зі свідоцтва про одруження НОМЕР_5 від 10.10.2002р. ОСОБА_3 і ОСОБА_9 зареєстрували шлюб 10.10.2002р., актовий запис №769 (том 1 а.с.76).

Як вбачається зі свідоцтва про народження НОМЕР_6 від. 26.04.2004 р. ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис №137, її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_9( том 1 а.с. 77).

Як вбачається з довідки, виданої центром первинної медико-санітарної допомоги №4 м. Маріуполя від 31.08.2016 р. ОСОБА_2 з моменту народження 08.03.2004 р. проживає за адресою АДРЕСА_1 який знаходиться в зоні обслуговування дільниці №4 (том 1 а.с. 78).

Згідно виписного епікризу МБ №3 м. Маріуполя, ОСОБА_2, яка мешкає за адресою АДРЕСА_1 знаходилася на стаціонарному лікуванні з 28.09.2004 р. по 14.10.2004 р. (том 1 а.с. 79).

Згідно виписки пологового відділення №1 до дитячої поліклініки №9 з відділення новонароджених пологового будинку №3 м Маріуполя ОСОБА_9., ІНФОРМАЦІЯ_1 виписана 15.03. за адресою АДРЕСА_1 ( том 1 а.с. 80).

Згідно відмітки, яка міститься у паспорті громадянина України ОСОБА_3 серія НОМЕР_7 виданого Жовтневим РО Маріупольського ГУ УМВС України в Донецькій області 14.03.1998 р., останній зареєстровано у буд. АДРЕСА_1 з 7.03.2006 р., в особливих відмітках в графі «діти» вказано ОСОБА_17 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_5 ( том 1 а.с. 36-40).

Як вбачається з відмітки в паспорті ОСОБА_9., серія НОМЕР_8 , виданого Жовтневим РО Маріупольського ГУ УМВС України в Донецькій області 27.11.2002 р., місце її проживання було зареєстровано з 06.12.2002р. за адресою АДРЕСА_2, і знято з реєстрації 23.09.2008р. ( том 1 а.с.41-42).

Згідно домової книги для зареєстрованих громадян проживаючих в буд. АДРЕСА_1, яка розпочата 07.03.2006 р., ОСОБА_9 зареєстрована у зазначеному будинку з 02.12.2008 р., дитина ОСОБА_2 зареєстрована разом із мамою 02.12.2008 р., ОСОБА_3 з 07.03.2006 р., відмітка про його реєстрацію зроблена 01.09.2010 р. ( том 1 а.с. 21-22).

Як вбачається з довідки голови КСН «Селище Піщане» виданої 3.08.2012 р. в буд. АДРЕСА_1 проживають з березня 2004 р. ОСОБА_3, ОСОБА_9., ОСОБА_2 ( том 1 а.с. 29).

Проте, як вбачається з довідки голови КСН КСН «Селище Піщане», виданої 20.02.2006 р. в буд. АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований ( том 1 а.с. 121).

Як вбачається з копії заяви-анкети №1 від 27.03.2006 р. про надання кредиту у персональних даних про позичальника та дружину позичальника в графі адреса «за місцем реєстрації» що до позичальника ОСОБА_3 зазначено АДРЕСА_3 , що до дружини ОСОБА_9. АДРЕСА_2;в графі особи, які знаходяться на утриманні позичальника зазначено 2 дітей, 1991 та 1984 років народження, що до дружини відомості про дітей відсутні ( том 2 а.с. 54-60).

З заяви ОСОБА_9., посвідченої приватним нотаріусом Скоробогатько О.В., зареєстрованої в реєстрі №1267 від 10.05.2006р. вбачається, що вона дає згоду своєму чоловіку - відповідачу ОСОБА_3 на отримання кредитних коштів від ЗАТ "Донгорбанк" та підтвердила, що житловий будинок з жилою мансардою з усіма надвірними спорудами та побудовами, та земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_3, так як вказаний жилий будинок належить йому на підставі дублікату свідоцтва про право власності на домоволодіння від 28.07.1998р. НОМЕР_4, та договору розподілу майна подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Бодягіною І.І. 03.05.2006р. за реєстром №604 зареєстрованого в БТІ 03.05.2006р. №5083408. З діючим законодавством про іпотеку, а також ст..572, 575, 578, 593 ЦК України, ст..60, 65 СК України вона ознайомлена.(том 1 а.с. 131).

Як вбачається з рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області яке ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 02.10.2013 р. залишено без змін, та набрало законної сили 02.10.2013 р. в задоволенні позову ОСОБА_9 про визнання права власності на 1/2 частку будинку та 1/2 частку земельної ділянки відмовлено повністю ( том 1 а.с. 132-133,134-136).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.11.2015 р. №47406717 будинок АДРЕСА_1 житловою площею 130,1 кв.м., площа земельної ділянки (кв.м):717 належить на праві приватної власності ОСОБА_3, на вказане майно зареєстровано заборона 10.05.2006 р. приватним нотаріусом Скоробогатько О.В. на підставі договору іпотеки ( том 1 а.с. 192-194).

Крім того з метою отримання Відповідачем 1 кредитних коштів Відповідач 2 надав нотаріально засвідчену письмову заяву, згідно якої погодився з тим, що домоволодіння в цілому (в т.ч. і житлова мансарда, яка включає житлові приміщення 1-14, 1-15) та земельна ділянка належать Відповідачу 1 на праві особистої приватної власності. А Відповідач 1 у своїй заяві - анкеті не повідомив банк про наявність на його утриманні дитини 2004 року народження, крім того така інформація була відсутня і в паспорті ОСОБА_3

Також ОСОБА_3,. укладаючи іпотечний договір від 10 травня 2006 року, подав нотаріусу довідку голови КСН «Селище Піщане» від 20.02.2006 р. про те, що в буд. АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований, реєстрація ОСОБА_9. разом із дитиною ОСОБА_2 відбулася після укладання іпотечного договору, а саме з 02.12.2008 р. згідно дослідженої судом домової книги для зареєстрованих громадян проживаючих в буд. АДРЕСА_1, яка розпочата 07.03.2006 р. .

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.04.2016 р. №58047225 ОСОБА_9 на праві приватної власності належить 1/3 частки кв. АДРЕСА_2 загальною площею 49,3 кв.м., житловою площею 27,9 кв.м. на вказане майно накладено арешт ( том 2 а.с. 29-30).

Згідно копії інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.02.2013 р. №840686 згідно відомостей про права власності 4/50 нежилого приміщення за адресою АДРЕСА_4, загальною площею 66,2 кв.м. належало на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 реєстрація переходу прав власності 03.09.2009 р.; ? частки квартири АДРЕСА_5 на праві приватної спільної сумісної власності належала ОСОБА_3, реєстрація переходу прав власності 04.07.2006 р. та 15.10.2009 р.; 1/1 частки будинку АДРЕСА_6 на праві приватної власності належала ОСОБА_3, реєстрація переходу прав власності 24.09.2009 р. ( том 2 а.с. 43-51).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 суду пояснила, що знайома з ОСОБА_3 та ОСОБА_9. з 2004 року. ОСОБА_3, ОСОБА_9. та їх дитина ОСОБА_2 мешкали разом саме за адресою АДРЕСА_1. О 2004 році будинок був ще недобудований, був перший поверх і у зв'язку із тим, що у дитини ще не було своєї кімнати, ліжко дитини стояло в спальні батьків. Вона приходила саме за цією адресою з першого року життя дитини, працювала з дитиною, робила масаж, оскільки мама дитини ОСОБА_9 була дуже уважна до порад стосовно дитини і виконувала всі рекомендації. Коли вона приходила, то бачила, що родина ОСОБА_9 мешкає саме у цьому будинку, було видно, що ведеться господарство, дитина була завжди охайна. Вона також приходила до дитини за цією адресою і після першого року життя дитини, і на четвертому, п'ятому, шостому році життя.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні суду пояснила, що вона мешкає по сусідству з ОСОБА_3, ОСОБА_9. у будинку АДРЕСА_7. ОСОБА_9 та ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 мешкають з 2002 р. постій, вона бачила як ОСОБА_9 ходила вагітна, потім у березні 2004 р. народила дитину, яка також мешкає з народженнями з батьками в цьому будинку. Вона і зараз там проживають, нікуди не виїжджали.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні суду пояснила, що мешкає по сусідству з ОСОБА_3, ОСОБА_9. у будинку АДРЕСА_8. Знає їх ще з 2000 року, коли почалося будівництво за адресою АДРЕСА_1, а проживати у будинку ОСОБА_9 стали у 2002 році. В 2004 році у них народилася дитина - дівчинка. Вона, як сусідка, цікавилася хто народився і вітала з народженням дитини. В подальшому вона іноді доглядала за дитиною, коли її просила ОСОБА_9. ОСОБА_2 її сприймає як бабусю, а вона в свою чергу її сприймає як онуку. Вона також до дитячого садку водила дитину, який знаходився на 22 мікрорайоні. Сім'я ОСОБА_9 продовжує проживати за вказаною адресою.

Таким чином, із досліджених в судовому засіданні доказів та прояснень свідків вбачається, що ОСОБА_3 і ОСОБА_9. на момент укладення іпотечного договору перебували у шлюбі та мали спільну дитину ОСОБА_2. Проживаючи без відповідної реєстрації в цьому будинку з батьками, донька позивача набула права користування цим житлом як член сім'ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці. При укладенні договору іпотеки батьки не зловживали своїми правами щодо своєї малолітньої дитини, оскільки донька не була власником чи співвласником предмету іпотеки, не була в ньому зареєстрована, тому і попередньої згоди органу опіки та піклування для передачі цього майна в іпотеку не вимагалося. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, також не встановлено.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідач 2, діюча також в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_9., вважала, що незважаючи на те, що вона разом із малолітньою дитиною проживала в спірному будинку на момент укладання іпотечного договору той було укладено без попереднього дозволу органу опіки та піклування, а тому повинен бути визнаний недійсним.

Із досліджених в судовому засіданні доказів та прояснень свідків вбачається, що ОСОБА_3 і ОСОБА_9. на момент укладення іпотечного договору перебували у шлюбі та мали спільну дитину ОСОБА_2. Проживаючи без відповідної реєстрації в цьому будинку з батьками, донька позивача набула права користування цим житлом як член сім'ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці. При укладенні договору іпотеки батьки не зловживали своїми правами щодо своєї малолітньої дитини, оскільки донька не була власником чи співвласником предмету іпотеки, не була в ньому зареєстрована, тому і попередньої згоди органу опіки та піклування для передачі цього майна в іпотеку не вимагалося. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, також не встановлено.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Порушення ОСОБА_3 умов кредитного договору та у зв'язку з цим звернення банком стягнення на передані в іпотеку будинок та земельну ділянку імовірні. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсними іпотечних договорів, примарного права малолітньої ОСОБА_9. на збереження саме цього будинку, як місця її проживання.

З показань свідків ОСОБА_21,ОСОБА_20, ОСОБА_19 не вбачається, що право користування малолітньої дитини ОСОБА_9. як член сім'ї власника порушено.

За таких обставин у суду не має підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, з цих підстав, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої ОСОБА_2 на користування житлом - будинком АДРЕСА_1. Крім того, дії відповідача ОСОБА_3 під час укладення іпотечного договору, не можуть вважатися не добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

Таких саме висновків дійшов і ВССУ у справах від 16 вересня 2015 року № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року № 6-214цс15, 20 січня 2016 року № 6-1560цс15, 20 січня 2016 року № 6- 2940 цс 15, №6-2940цс15 від 20.01.2016р. та Верховний Суд у справі № 343/774/15-ц від 5 березня 2018 року а саме: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Посилання відповідачів про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки - будинок та земельну ділянку, які розташовані у м. Марпіуполі, Донецької області, який відноситься до території антитерористичної операції, відповідно до ст.9 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» , не відповідає вимогам цього закону, оскільки він не зупиняє дію ч.ч.1,2 ст.33 ЗУ «Про іпотеку». Крім цього, слід зазначити, що ст.9 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» діє в порядку виконання судового рішення і не впливає на право іпотекодержателя вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_9. в цій частині задоволенню не підлягають, так як не обгрунтовані на законі.

Також суд не може погодитись з доводами Відповідача2, що при укладанні кредитного договору № 43 та іпотечного договору № 1/1 від 10.05.2006 року, не було отримано її згоду, як дружини посвідчену нотаріально, на укладання зазначених договорів, так як дані обставини спростовуються заявою ОСОБА_9., посвідченої приватним нотаріусом Скоробогатько О.В. зареєстрованої в реєстрі №1267 від 10.05.2006р., з якої вбачається, що вона дає згоду своєму чоловіку - відповідачу ОСОБА_3 на отримання кредитних коштів від ЗАТ "Донгорбанк" та підтвердила, що житловий будинок з жилою мансардою з усіма надвірними спорудами та побудовами, та земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_3, так як вказаний жилий будинок належить йому на підставі дублікату свідоцтва про право власності на домоволодіння від 28.07.1998р. НОМЕР_4, та договору розподілу майна подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Бодягіною І.І. 03.05.2006р. за реєстром №604 зареєстрованого в БТІ 03.05.2006р. №5083408. З діючим законодавством про іпотеку, а також ст.572, 575, 578, 593 ЦК України, ст.60, 65 СК України вона ознайомлена.(том 1 а.с. 131).

Як вбачається з рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області яке ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 02.10.2013 р. залишено без змін, та набрало законної сили 02.10.2013 р. в задоволенні позову ОСОБА_9 про визнання права власності на 1/2 частку будинку та 1/2 частку земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 відмовлено повністю (том 1 а.с. 132-133,134-136).

Таким чином, доказів того, що право Відповідачки 2 , було порушено, суду не доведено.

Крім того, суд приходить до висновку, що в договорі іпотеки № 1/1 від 10.06.2006 року, в п.1.2 визначено індивідуальні ознаки та найменування будівлі та споруд, літери в технічній документації, загальна площа жилого будинку з жилою мансардою № АДРЕСА_1 у розмірі 130,1 кв.м. ( літ А-3, А/м), підвал ( літ А/п), уборна-душ (літ. Б-1), сарай (літ. В-1), споруди (1), тобто того майна, яке передавалося в іпотеку банку та на яке у іпотекодателя малися документи, підтверджуючі право власності на зазначене майно, таким чином виділяти таке майно в натурі, як зазначив Відповідача 2, для передачі в іпотеку, суперечить вимогам Закону України «Про іпотеку» та заперечення Відповідачки 2, яка вважала, що ОСОБА_3 необхідно було виділити частку спільного з нею майна в натурі, як на окремий об,єкт нерухомості, є такими, що не обґрунтовані на законі.

Суд не може погодитись з доводами Позивача, що Відповідачем 2 пропущено строк звернення до суду із зустрічним позовом, так як на укладання даного договору вона надавала згоду у 2006 році, так як стороною договору вона не виступала, про можливе порушення прав її дитини дізналася при отриманні позовної заяви, направленої судом на її адресу у липні 2015 року, таким чином не пропустила строк звернення до суду з відповідними зустрічними позовними вимогами, тому підстав для відмови у задоволені позову ОСОБА_9 з підстав пропуску строку звернення о суду не мається.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки позовні вимоги банку задоволені в повному обсязі, з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору.

На підставі вищевказаного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_9, які також діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк» за кредитним договором №43 від 10.05.2006 р. в розмірі 269480,30 доларів США та 21958,40 грн., яка складається з: 237628,98 доларів США - заборгованість за сумою кредиту, 31851,32 доларів США - заборгованість за процентами, 21958,40 грн. - заборгованість за пенею, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором 1/1 від 10.05.2006 р., житловий будинок (літ. А-3) з жилою мансардою (літ. А/м) , житловою площею 130,1 кв.м.,з усіма надвірними спорудами (1) та побудовами (підвал ( літ А/п), уборна-душ (літ. Б-1), сарай (літ. В-1), за номером АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_3 на праві власності на володіння, виданого виконкомом Маріупольської міської ради 28.07.1998 року НОМЕР_4, зареєстрованого Маріупольським БТІ 19.09.2002 р. за №41342 та на підставі договору про розподіл майна подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бодягіною І.І. 03.05.2006 р. за реєстром №604, зареєстрованого Маріупольським БТІ 03.05.2006 р. відповідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №10540897, реєстраційний номер 5083408, номер запису 16913, в книзі 23 та на земельну ділянку, площею 0,0480 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку (серія НОМЕР_3, виданого Маріупольською міською радою 03.05.2006 р. та зареєстровано в книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за №01.06.162.00183 та на підставі договору про розподіл майна подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бодягіною І.І. 03.05.2006 р. за реєстром №604, зареєстрованого Маріупольським БТІ 03.05.2006 р., відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №10540897, реєстраційний номер 5083408, номер запису №16913, в книзі 23 шляхом надання права Публічному акціонерному товариству «Перший Український міжнародний банк» продаж предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» з початковою ціною предмету іпотеки у розмірі 5 392 751 грн. 00 коп. (п'ять мільйонів триста дев'яносто дві тисячі сімсот п'ятдесят одна грн. 00 коп.)

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_9 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» суму сплаченого судового збору в розмірі 3654,00 грн. ( три тисячі шістсот п'ятдесят чотири грн. 00 коп.) по 1827,00 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім грн. 00 коп.) з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Враховуючи п.п. 15.5. п. 15 Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Маріуполя до Апеляційного суду Донецької області у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарг подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Дата складання повного судового рішення - 19 березня 2018 року.

Суддя Курбанова Н. М.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, іпн НОМЕР_1, АДРЕСА_1

ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_7, іпн НОМЕР_2, АДРЕСА_2

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в особі законних представників ОСОБА_3, ОСОБА_9, АДРЕСА_1

Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк»місцезнаходження: м.Київ, вул. Андріївська, буд.4, код СДРПОУ 14282829)