Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 755/19433/13-ц

провадження № 61-3474 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей - Колект») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 26 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 69 200 доларів США зі сплатою 13,2 % річних з кінцевим терміном повернення до 27 червня 2017 року та визначено суму ануїтетного платежу - 1 045 доларів США.

Додатковою угодою від 14 лютого 2009 року № 1 змінено дату кінцевого повернення кредиту до 27 червня 2026 року, зменшено розмір ануїтетного платежу до 750 доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 червня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки, згідно якого остання зобов'язується відповідати перед кредитором за невиконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором.

12 грудня 2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу, за умовами якого банк відступив товариству право вимоги за вказаними кредитним договором та договором поруки. Оскільки позичальник та поручитель не виконували зобов'язання за договорами, станом на 01 серпня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 99 054 доларів 58 центів США, що еквівалентно 791 743,25 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачів на його користь.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року у позові відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги до ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів щодо розміру кредитної заборгованості, а також направлення повідомлення про дострокове повернення всього тіла кредиту та нарахованих процентів, а також набуття ним права вимоги за вказаним кредитним договором. Позовні вимоги до поручителя ОСОБА_4 не підлягають задоволенню, оскільки договір поруки є припинений згідно зі статтею 559 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кей - Колект» заборгованість за кредитним договором у розмірі 99 054,58 доларів США, з яких: кредитна заборгованість - 61 770,75 доларів США, заборгованість за процентами - 37 283,83 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що додатковою угодою №1 від 14 лютого 2009 року до кредитного договору змінено кінцевий термін погашення кредиту, а саме до 27 червня 2026 року. 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги за кредитним договором. За змістом статті 1082 ЦК України не повідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови не виконання боржником грошового зобов'язання у повному обсязі не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язань, тому боржник та поручитель зобов'язані виконати вимоги кредитного договору та сплатити заборгованість новому кредитору. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданому до суду першої інстанції, останній платіж за кредитним договором здійснений 16 липня 2013 року, а з позовом до суду товариство звернулося у серпні 2013 року, тому строк позовної давності не сплинув. Із договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а пунктом 3.1 договору поруки передбачено, що договір діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором, тому в цьому випадку підлягає застосуванню норма частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Визначений додатковою угодою строк виконання основного зобов'язання не настав (27 червня 2026 року), а тому порука, згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України, не припинилась. Доказів того, що сторонами було змінено строк виконання основного зобов'язання суду не надано.

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з касаційною скаргою у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

29 серпня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3

07 грудня 2016 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

У січні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року зупинено касаційне провадження у вказаній справі №755/19433/13-ц до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання поруки припиненою (№ 408/8040/12).

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року поновлено касаційне провадження у вказаній справі № 755/19433/13-ц.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 мотивовано тим, що останню оплату ануїтетного платежу зі сплати повернення суми кредиту та процентів, він здійснив у січні 2009 року. Жодного попередження чи повідомлення про наявність заборгованості за кредитом до серпня 2013 року ні він, ні поручитель не отримували. У кредитному договорі відсутні умови про право банку не повідомляти сторону договору про зміну назви та статусу банку. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про зміну статусу банку та його повноважень повідомлені не були. Також боржник і поручитель не були повідомлені про укладення договору факторингу між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», у зв'язку з чим було порушено вимоги статті 517 ЦК України. Матеріали справи не містять доказів переривання боржником строку позовної давності, ігноруючи факт відсутності у позивача документів, які б підтверджували внесення ОСОБА_3 грошових коштів на рахунок позивача, не з'ясувавши, чи міг він вносити кошти на рахунок позивача, не маючи інформації про його існування, суд не встановив ким і на якій підставі вносились кошти, які позивач зазначає, як підтвердження переривання перебігу строку позовної давності. Документом, що може підтвердити здійснення платежу боржником у рахунок погашення кредиту, мав бути розрахунковий документ встановленого зразка. Однак ні банк, ні позивач зазначених документів не надав, а отже, рішення суду в цьому випадку ґрунтується на припущеннях, що є порушенням вимог статті 60 ЦПК України 2004 року. Оскільки платежі за договором надання споживчого кредиту встановлені у вигляді ануїтетних виплат, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня не сплати боржником чергового платежу, не пред'явить вимоги до поручителя протягом шести місяців. Вимога до поручителя позивачем не заявлялась й стала відома поручителю ОСОБА_4 лише у серпні 2013 року у зв'язку зі зверненням до суду із зазначеним позовом.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 27 червня 2007 року між АТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (т. 1 а. с. 5-10 ).

Відповідно до пункту 1.1 договору банк зобов'язується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 69 200 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором.

За умовами підпункту 1.2.2 пункту 1.2 договору позичальник зобов'язується повернути кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 27 червня 2017 року; позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 1045 доларів США в день сплати ануїтетних платежів.

За використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 13,2 % річних (підпункт 1.3.1 пункту 1.3 договору).

Додатковою угодою №1 від 14 лютого 2009 року до кредитного договору від 27 червня 2007 року змінено кінцевий термін погашення кредиту, а саме: не пізніше 27 червня 2026 року розмір ануїтетного платежу - 750,00 доларів США, при цьому день сплати ануїтетного платежу 16 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого позичальник зобов'язаний сплатити ануїтетний платіж (т.1 а.с. 11 ).

27 червня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки, згідно з яким остання зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 27 червня 2007 року, укладеного між кредитором та боржником, у повному обсязі як існуючих у теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (т.1 а.с. 12 -13).

Додатковою угодою №1 від 14 лютого 2009 року до договору поруки від 27 червня 2007 року поручитель надала згоду на зміну основного зобов'язання, зокрема, що розмір ануїтетного платежу становить 750 доларів США, кінцевий термін виконання основного зобов'язання - 27 червня 2026 року (т. 1 а. с. 14 ).

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1 та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки (т. 1 а. с. 24-32, 167-169).

З виписки з договору факторингу №1 (перелік первинних договорів до договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року) вбачається, що до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 27 червня 2007 року ( т. 1 а. с. 33 ).

Згідно із відповіддю ПАТ «УкрСиббанк» на запит Апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2016 року станом на 12 грудня 2011 року грошова вимога становила 85 662,43 доларів США (т. 1 а. с. 153) .

Таким чином, внаслідок укладення вказаного договору відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора/стягувача за кредитним договором, позичальником згідно з яким є ОСОБА_3

Отже, усі права кредитора за вищевказаним кредитним договором перейшли до ТОВ «Кей-Колект».

Відповідно до змісту статті 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом.

Та обставина, що боржник не був повідомлений про заміну кредитора, не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора (статті 516, 613 ЦК України). Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов'язання у повному обсязі не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язань взагалі.

Відповідно до розділу 4 кредитного договору ОСОБА_3 зобов'язався здійснювати погашення кредиту та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі та строки передбачені умовами договору.

Однак зобов'язання за кредитним договором позичальник належним чином не виконував й станом на 01 серпня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 99 054,58 доларів США, з яких: 61770,75 доларів США - кредитна заборгованість, 37 283,83 доларів США - заборгованість за процентами.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Установивши, що боржник належним чином не виконував грошові зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором, суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з боржника та поручителя підлягає стягненню вказана заборгованість на користь нового кредитора.

Суд апеляційної інстанції правильно застосував положення статей 253, 256, 257, 261, та частини першої статті 264 ЦК України й дійшов обґрунтованого висновку про те, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки як вбачається з розрахунку заборгованості, наданому до суду першої інстанції, останній платіж за кредитним договором був здійснений 16 липня 2013 року, з наданого до апеляційного суду розрахунку, вбачається, що також здійснено платежі 29 серпня 2013 року та 25 вересня 2013 року, з позовом до суду товариство звернулося у серпні 2013 року. Посилання ОСОБА_3 на те, що жодних платежів після 16 лютого 2009 року за кредитним договором він не здійснював, а всі наступні платежі за договором вносила інша особа, не заслуговують на увагу, оскільки суд встановив, що такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи касаційної скарги про те, що боржник і поручитель не були повідомлені про укладення договору факторингу між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», у зв'язку з чим було порушено вимоги статті 517 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки згідно з частиною другою статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Однак, матеріали справи не містять доказів про те, що боржник звертався до нового кредитора з вимогою надати докази переходу прав у зобов'язанні, й останній відмовив боржнику у наданні таких документів.

Доводи касаційної скарги щодо припинення поруки в частині певних щомісячних зобов'язань заслуговують на увагу з огляду на таке.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов'язання необхідно розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, &q?ть;основне зобов'язання&q?о ; - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_3 (а відтак і поручитель) взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту до 27 червня 2026 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) - розмір ануїтетного платежу - 750,00 доларів США, день сплати 16 число кожного календарного місяця строку кредитування.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, необхідно дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати 16 числа кожного календарного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється у частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, необхідно дійти висновку про те, що застосоване у цій нормі поняття &q?ис;строк чинності поруки&q?ан; повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 14-145цс18.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів, не з'ясував, чи пред'явив банк вимогу до поручителя у межах шести місяців щодо кожного щомісячного платежу, щодо яких платежів порука припинилась, а щодо яких ще діє.

Верховний Суд з урахуванням положень частини першої статті 389, статті 400 ЦПК України бере до уваги, що поручитель ОСОБА_4 рішення апеляційного суду не оскаржила, але касаційна скарга ОСОБА_3 містить доводи щодо законності і обґрунтованості рішення суду в частині поручителя, а також правові наслідки порушення зобов'язання, забезпечені порукою (стаття 554 ЦК України), права та обов'язки поручителя у разі пред'явлення до нього вимоги (стаття 555 ЦК України), права поручителя, який виконав зобов'язання (стаття 556 ЦК України), тому дійшов висновку про скасування рішення апеляційного суду в частині поручителя ОСОБА_4

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції з ОСОБА_3 (боржник) та ОСОБА_4 (поручитель) на користь ТОВ «Кей - Колект» заборгованість за кредитним договором стягнуто солідарно, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення у повному обсязі, оскільки від встановлених судом обставин залежатиме обчислення кредитної заборгованості, що підлягає стягненню солідарно з боржника та, відповідно, із поручителя.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Верховний Суд бере до уваги, що справа розглядається у суді з 2016 року, проте із урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України) та викладених мотивів вважає необхідним скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик