Справа №486/897/17 20.04.2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 486/897/17

Провадження №22-ц/784/622/18

20 квітня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Бондаренко Т.З.,

суддів: Темнікової В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання: Шагаєм О.А.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухвалене суддею Волковою О.І. в приміщенні цього суду 12 лютого 2018 року о 15 год. 22 хв. у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

у с т а н о в и л а:

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позивачка зазначала, що 5 травня 2017 року придбала у власність у ОСОБА_3 від імені якого діяла ОСОБА_4 квартиру за адресою АДРЕСА_1. На момент придбання квартири у ній було зареєстровано місце проживання відповідача. Пунктом 22 Договору купівлі-продажу квартири продавець зобов'язувалася зняти з реєстраційного обліку місця проживання члена сім'ї ОСОБА_2 у строк до 30 липня 2017 року. На день звернення до суду відповідач з реєстраційного обліку не знявся, згоду на реєстрацію у її квартирі відповідача вона не давала, він є сторонньою їй особою, не є членом її сім'ї та права користування її житлом не має.

Посилаючись на вказане позивачка просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просила його скасувати та задовольнити позов.

В апеляційній скарзі позивачка зазначала, що в зв'язку з придбанням вказаної квартири у власність у ОСОБА_3, в якій було зареєстровано місце проживання , члена його сім'ї, ОСОБА_2, останній втратив право на проживання в даній квартирі. Реєстрація місця проживання сторонньої особи в належній їй квартирі, порушує її право власності, на захист якого вона і звернулась до суду.

На її думку районний суд безпідставно застосував правові норми, які регулюють договірні правовідносини, оскільки на них вона не посилалась, та помилково вважав обраний нею спосіб захисту порушеного права невірним, в зв'язку з чим необґрунтовано відмовив в задоволенні її позову.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення районного суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

До повноважень апеляційного суду положеннями п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, в тому числі, віднесено і скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення у відповідній частині нового рішення або зміна рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 5 травня 2017 року, який зареєстровано в реєстрі за № 533 позивачка ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_4 квартиру за адресою АДРЕСА_2. (а.с.5-6)

В той же час, як слідує із змісту позовної заяви, відповідач ОСОБА_2, є членом сім'ї продавця квартири, колишньої її власника ОСОБА_3 Членом сім'ї позивачки, як нового власника квартири відповідач не є.

На підтвердження наведених доводів позивачкою надано довідку про склад сім'ї від 10 серпня 2017 року за адресою АДРЕСА_2 відповідно до якої в даній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2, дату реєстрації останнього вказано, як 5 березня 2013 року, тобто заздалегідь до придбання у власність квартири позивачкою (а.с.7)

Згідно акту про непроживання від 14 серпня 2017 року ОСОБА_2 у квартирі, яка належить позивачці за вказаною адресою зі слів сусідів не проживає з 2013 (а.с. 8). Вказаний акт складено та підписано членами комісії начальником РМЦ ОСОБА_5, майстром РМЦ ОСОБА_6, майстром РМЦ ОСОБА_7 та затверджено головним інженером КП ЖЕО ОСОБА_8, має відбитки печатки РМЦ так ЖКО.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладені письмові докази, колегія вважає доведеними обставини на які посилається позивачка, як на обґрунтування своїх позовних вимог, а саме те, що саме вона є власником спірної квартири в якій місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстровано, як члена сім'ї колишнього її власника.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, та відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Згідно зі ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відтак, якщо реєстрація місця проживання іншої особи у житлі власника здійснює перешкоди у вільному володінні, розпорядженні та користуванні своїм житлом, він має право звернутися до суду із позовною заявою про усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

За вказаних обставин, враховуючи, що право власності ОСОБА_3, членом сім'ї якого є відповідач ОСОБА_2, припинено внаслідок укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири та переходу права власності на неї відповідно позивачці ОСОБА_1, право на користування спірною житловою квартирою відповідачем також припинено, тобто втрачено.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених випадках.

Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Факт продовження реєстрації місця проживання відповідача в спірній квартирі після припинення його права на користування нею, є підтвердженням порушення права власності позивачки на спірну квартиру. За вказаних обставин, порушене право позивачки підлягає судовому захисту.

Положеннями ст. 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як вбачається із змісту позовної заяви способом захисту порушеного права позивачка зазначила, як усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Вказаний спосіб захисту не суперечить, як наведеним положенням ЦК України так і нормам ЖК України.

В той же час, суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, правовими нормами, які підлягають застосуванню, не оцінив наявні в матеріалах справи докази, вказав на неналежність доказів без відповідного обґрунтування такого висновку та без конкретного зазначення таких доказів, та безпідставно вважав, що спірні правовідносини відносяться до договірних та регулюються відповідно договірними нормами права.

Враховуючи наведене, районний суд дійшов безпідставного висновку щодо обрання позивачкою невірного способу захисту, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у випадках передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, рішення районного суду підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення, про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати. У зв'язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню 1600 грн., сплачених нею при подачі позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 лютого 2018 року скасувати, по справі ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 втратившим право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1600 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту, а саме з 25 квітня 2018 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В. Крамаренко

В.І. Темнікова