Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 463/6267/14-ц

провадження № 61-33385св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересовані особи: апеляційний суд Львівської області, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 31 березня 2017 року у складі судді: Леньо С. І. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Максюта І. О., Василишин Л. В., Пнівчук О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до апеляційного суду Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року відмовлено у відкритті провадження.

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року.

Заява мотивована тим, що підставою відмови у відкритті провадження у цивільній справі є пункт 1 частини другої статті 122 ЦПК України (у редакції, чинній на момент вирішення питання про відкриття провадження у справі), згідно якого справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Однак у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року, копія якої ним отримана 16 березня 2017 року, зроблений висновок про те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Вважає, що ці обставини спростовують факти, які були покладені в основу ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року і породжують процесуальні наслідки, які впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 31 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2017 року, відмовлено у відкритті провадження у справі.

Ухвали судів мотивовані тим, що ухвала про відмову у відкритті провадження не є процесуальним рішенням, яким закінчується розгляд справи, оскільки відмовивши у відкритті провадження справа по суті не розглядалась, внаслідок чого не приймалось відповідне рішення, тому перегляд такої ухвали може здійснюватись виключно в порядку апеляційного та касаційного провадження або Верховним Судом України.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 31 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржені ухвали і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвали судів є незаконними та необґрунтованими. Вважає, що ухвали постановлено з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, в ухвалах має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суди вважав встановленими, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Посилається на те що, судом не враховано постанову Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 в якій встановлено, що належним відповідачем у таких справах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Вважає, що ухвала Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року про відмову у відкритті провадження є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 27 листопада 2014 року Личаківським районним судом м. Львова постановлено ухвалу за матеріалами позовної заяви ОСОБА_4 до Апеляційного суду Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК України (у редакції, чинній на момент вирішення питання про відкриття провадження у справі) у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 03 березня 2015 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена, а ухвала Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року залишена без змін.

При відмові у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_4 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами суди зробили висновок, що ухвала Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року у справі № 463/6267/14-ц не є судовим рішенням (ухвалою), яким закінчено розгляд справи та відповідно не може бути об'єктом перегляду за нововиявленими обставинами.

Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 361 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення оскарженої ухвали суду першої інстанції) у зв'язку з нововиявленими обставинами можуть бути переглянуті рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ.

Тлумачення частини першої статті 361 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення оскарженої ухвали суду першої інстанції) свідчить, що ухвалами, якими закінчено розгляд справи, є, зокрема, ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі чи залишення заяви без розгляду; відмову у задоволенні заяви про скасування рішення третейського суду; скасування рішення третейського суду; видачу виконавчого листа та відмову у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

Встановивши, що ухвала Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року у справі № 463/6267/14-ц не є судовим рішенням, яким закінчено розгляд справи та відповідно не може бути об'єктом перегляду за нововиявленими обставинами, суди зробили правильний висновок про відмову у відкритті провадження у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені ухвали постановлені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені ухвали без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 31 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О.Антоненко

В. І. Журавель