Справа № 308/1545/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.12.2018 місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Світлик О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гайданки Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписала заяву № б/н від 28.11.2012 року, згідно з якою отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Зазначає, що позичальник ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 30.09.2017 року має заборгованість у розмірі 114545,17 грн., з яких: 7993,94 грн. - заборгованість за кредитом; 102486,23 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4065 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

Враховуючи викладене просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.11.2012 року в розмірі 114545,17 грн. та судові витрати у розмірі 1762 грн. сплаченого судового збору.

Представник позивача у дане судове засідання не з'явився, при цьому в прохальній частині позову зазначив, що у разі неявки у судове засідання відповідача банк не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку.

Відповідач у дане судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином шляхом надіслання судової повістки про виклик рекомендованим поштовим відправленням, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення справи до суду не надходило.

11.04.2018 року від відповідача через канцелярію суду надійшла заява від 10.04.2018 року про застосування строку позовної давності, в якій зазначила, що позовні вимоги банку не можуть бути задоволені, оскільки до даного спору слід застосувати позовну давність. Зауважила, що 28.11.2012 року нею була заповнена анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. Однак, анкета-заява про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг, підписана нею, не може вважатися договором в розумінні ст. 626 ЦК України, оскільки не містить всіх суттєвих умов, необхідних для даного виду договору відповідно до ст. 638 ЦК України. Дана заява була складена в одному примірнику, який залишився у позивача. Оригіналів інших документів вона не отримувала і з ними не була ознайомлена. Підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, вона фактично не була ознайомлена з пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами. Крім того, вважає, що навіть факт підпису про ознайомлення з даними документами ще не свідчить про те, що особа не лише ознайомлена з документом, а і надала згоду на викладені в даних документах умови, обов'язки, наслідки невиконання зобов'язань, розміри штрафних санкцій, розміри та порядок нарахування процентів, право банку на зміну умов в односторонньому порядку, збільшення розміру ліміту тощо. Зауважує, що без окремого підпису позичальника під документом, який збільшує строк позовної давності, банк не має права стягувати борг та забезпечення, якщо минув строк більше трьох років, а для пені та штрафів більше одного року. Вказує, що строк виконання щомісячних платежів згідно з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» - до 25 числа кожного місяця. Дата останнього платежу в сумі 560 грн. за кредитом - 24.09.2013 року, що у свою чергу означає, що при відсутності платежу в наступний зазначений строк - до 25.10.2013 року, з наступного дня, тобто з 26.10.2013 року позивачу стає відомо про порушення його права, у зв'язку з чим починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Однак, ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до суду лише 20.11.2017 року. За твердженням відповідача строк позовної давності сплинув 26.10.2016 року, проте позивач звернувся до суду, за твердженням відповідача, 20.12.2017 року. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного просить застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові.

Від представника позивача 02.08.2018 року до суду надійшла відповідь на вказану заяву відповідача, в якій зазначив, що відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця, відтак, строк випущеної картки до останнього дня 03.2016 року. Вказує, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 10.02.2018 року, тобто до спливу строку позовної давності. У зв'язку з цим вважає, що обставини, на які посилається відповідач, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Також представник позивача зауважує, що згідно з випискою по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконувала свої зобов'язання за кредитом, що свідчить про те, що вона знала про умови кредитування та визнала свої зобов'язання за договором, а тому її посилання про те, що вона не була ознайомлена з умовами кредитування, є безпідставними.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28.11.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н шляхом приєднання (ч. 1 ст. 634 ЦК України), який складається із анкети-заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, на підставі якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

З наявної у матеріалах справи довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_1 (картрахунок НОМЕР_2 від 28.11.12) вбачається, що старт карткового рахунку - 28.11.2012 року (SAMDN3779, НОМЕР_2, CRPL, Універсальна 55 днів), зміна кредитного ліміту - 28.11.2012 року (кредитний ліміт - 8000 грн., встановлення кредитного ліміту), зміна кредитного ліміту - 28.11.2012 року (кредитний ліміт - 300 грн., зниження кредитного ліміту), строк дії кредитної картки - 03/16.

Довідкою від 06.07.2018 року № 20180214/0251, виданою АТ КБ «Приватбанк», стверджується, що клієнт ОСОБА_1 згідно з кредитним договором б/н від 28.11.2012 року отримала картку № НОМЕР_2, яка мала термін дії до 03.2016 року.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на 30.09.2017 року допустила перед банком заборгованість у розмірі 114545,17 грн., з яких: 7993,94 грн. - заборгованість за кредитом; 102486,23 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4065 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

Згідно з п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. п. 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання цього договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Пунктом 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що у разі виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн. клієнт сплачує банку пеню, яка нараховується в день нарахування процентів по кредиту.

За умовами п. 1.1.6.1 Умов та правил надання банківських послуг зміни до цих Умови і правил надання банківських послуг вносяться банком щомісяця в однобічному порядку у випадках, не заборонених чинним законодавством України.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені обставини справи, які свідчать про те, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого у неї виникла заборгованість, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості по тілу кредиту (7993,94 грн.) з відповідача на користь банку відповідно до положень кредитного договору та ст. 526 ЦК України.

Разом з тим, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за процентами підлягають частковому задоволенню, а саме, з відповідача підлягає до стягнення сума нарахованих процентів станом на 31.03.2016 року (дати спливу визначеного кредитним договором строку кредитування), тобто до закінчення строку дії кредитної картки (03/16).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Однак, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 711/6227/14-ц.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість за процентами за користування кредитними коштами в сумі 25217,79 грн., яка розрахована станом на 31.03.2016 року.

Нараховані банком проценти поза межами строку кредитування задоволенню не підлягають.

Що стосується доводів відповідача, викладених у заяві від 10.04.2018 року про застосування строку позовної давності, суд констатує наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 202 ЦК України договір є дво- чи багатостороннім правочином.

Правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як встановлено судом, 28.11.2012 року ОСОБА_1 особисто підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Підписанням цієї заяви відповідач підтвердила, що вона згідна з тим, що ця заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, з умовами якого вона попередньо ознайомилася. Своїм підписом вона підтвердила, що зобов'язується виконувати Умови та правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку.

Доказів того, що вимоги банку ґрунтуються на інших умовах, які сторони не узгоджували, відповідач не надала.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами.

Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частин недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав відповідач не заявляла.

З матеріалів справи вбачається, що позичальнику видано кредитну картку «Універсальна», строк дії якої встановлено до березня 2016 року. При цьому, сторонами не заперечується, що строк повернення кредиту відповідає строку дії картки.

Свобода договору полягає у вільному волевиявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб і має відповідати їхній волі. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Відтак, з огляду на викладені обставини, суд вважає, що наведені у заяві посилання відповідача є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Що стосується заяви ОСОБА_1 про застосування спливу позовної давності у даному спорі, суд зазначає наступне.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлюється у один рік, зокрема щодо вимог про стягнення пені і штрафу (ст. 258 ЦК України).

Згідно зі ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

В той же час п. 2.1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що платіжна картка дійсна до останнього дня місяця указаного на лицевій стороні картки.

Відповідно Умов та правил надання банківських послуг, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Такий підхід відповідає правовій позиції, яка сформульована Великою палатою Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2018 року (справа за № 477/841/16-ц) та від 03 жовтня 2018 року (справа № 233/2056/17).

Матеріали справи свідчать про те, що строк дії кредитної картки закінчився у березні 2016 року, разом з чим закінчився і строк кредитування, а тому строк позовної давності необхідно рахувати з 01.04.2016 року, а банк звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав, та законних інтересів згідно з поштовим відправленням 10.02.2018 року, тобто в межах строку загальної позовної давності у три роки.

Відтак, підстав для відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» у зв'язку із спливом строку загальної позовної давності у даному випадку немає.

Що стосується вимог позивача щодо стягнення пені та комісії суд зазначає наступне.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 2 та 3 цієї статті).

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відтак, стягнути неустойку можна лише у межах строку позовної давності.

Отже, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки слід відмовити, оскільки строк дії кредитного договору закінчився у березні 2016 року, а до суду з позовом банк звернувся 10.02.2018 року, тобто з пропуском річного строку позовної давності.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 року № 6-1746цс16.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача нарахованої пені та комісії за кредитним договором.

Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором становитиме 33211,73 грн., з яких: 7993,94 грн. - заборгованість за кредитом; 25217,79 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, яку з неї слід стягнути на користь банку.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Позивач при поданні даного позову сплатив судовий збір у розмірі 1762 грн.

Відтак, оскільки суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову, то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 510,98 грн. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 89, 141, 223, 258, 263-265, 273, 279, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 251, 257, 258, 261, 267, 509, 526, 549, 610-612, 625, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.11.2012 року в розмірі 33211 (тридцять три тисячі двісті одинадцять) гривень 73 коп., з яких:

7993,94 грн. - заборгованість за кредитом;

25217,79 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» судовий збір у розмірі 510 (п'ятсот десять) гривень 98 коп.

Позивач: публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», , що знаходиться за адресою: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ.

Відповідач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення - 13 грудня 2018 року.

Головуюча О.М. Світлик