Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа №127/14910/17-ц

провадження № 61-577 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру»,

представник відповідача - Німченко ОлександрВолодимирович,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виробнича філія «Вінницька картографічна фабрика» державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2017 року у складі судді Бессараб Н. М. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 24 листопада 2017 року у складі суддів: Оніщука В. В., Копаничук С. Г., Марчук В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» (далі - ДП «Центр Державного земельного кадастру») про стягнення індексації заробітної плати, компенсації втрати частини доходу та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 працювала з 17 червня 2013 року у виробничій філії «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр Державного земельного кадастру» і була звільнена з роботи з 31 березня 2015 року. На час звільнення позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата у сумі 4 276,80 грн, що стягнута на її користь судовим наказом від 5 листопада 2015 року та надійшла на її банківський рахунок у порядку примусового виконання судового рішення 13 травня 2017 року.

Із цих підстав, з урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог, позивач просила стягнути з відповідача: 1 525,21 грн компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, 47 224,32 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та відшкодування судових витрат.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ДП «Центр Державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_3 23 075,52 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1 525,21 грн компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, 3 027,60 грн у відшкодування судових витрат. Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на її користь держави 246,01 грн судового збору.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2017 року виправлено описку в рішенні суду від 10 жовтня 2017 року, виключено з резолютивної частини слово «держави».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ДП «Центр Державного земельного кадастру» прострочив виплату ОСОБА_3 заробітної плати, що стягнута на її користь лише 13 травня 2017 року у порядку примусового виконання судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 5 листопада 2015 року. Також суд дійшов висновку, що строк позовної давності до вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати не обмежується будь-яким строком, а щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_3 звернулась до суду у межах тримісячного строку з моменту, коли вона дізналася про фактичний розрахунок.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ДП «Центр Державного земельного кадастру» на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 704 грн.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, оскільки порушення відповідачем строків виплати позивачу заробітної плати при звільненні є доведеним.

У грудні 2017 року ДП «Центр Державного земельного кадастру» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального право та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, а провадження у справі - закрити.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року у справі № 127/15880/16-ц на користь ОСОБА_3 вже стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 квітня 2015 року до 27 квітня 2016 року, тобто відповідач вже притягнутий до відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) і після ухвалення зазначеного рішення правовідносини сторін регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Також ДП «Центр Державного земельного кадастру» вважає, що строк звернення до суду щодо стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати як компенсаторної виплати регулюється статтею 233 КЗпП України та починається з наступного дня після звільнення позивача і закінчується 1 червня 2015 року, а ОСОБА_3 звернулась до суду з цим позовом у 2017 році. Крім того, у березні, травні та червні 2015 року позивачу нараховувалась компенсація втрати частини грошових доходів на виплачені у цих місяцях суми заборгованості із заробітної плати за жовтень і листопад 2014 року та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, що не є заробітною платою, тому відсутні підстави для нарахування компенсаторної виплати на суму 2 345,78 грн. Крім того, ДП «Центр Державного земельного кадастру» зазначає, що суди попередніх інстанцій завищили суму компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, оскільки індексована заробітна плата ОСОБА_3 за січень - березень 2014 року після утримання податків та обов'язкових платежів становила 2 157,45 грн (без компенсації за дні невикористаної відпустки), що при множенні на коефіцієнт для визначення суми компенсації становить 871,61 грн. Крім того, ДП «Центр Державного земельного кадастру» зазначає, що підприємство не мало можливості вчасно виконати рішення з незалежних від нього причин.

У березні 2018 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції без змін.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що у справі немає подвійного нарахування середнього заробітку, оскільки рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунки при звільненні стосувалось виплати заборгованості із заробітної плати за інший період розрахунку. Також ОСОБА_3 зазначає, що строк звернення до суду вона не пропустила, оскільки про порушення своїх прав дізналась 13 травня 2017 року, після проведення з нею фактичного розрахунку. Крім того, компенсація за невикористані дні відпустки має враховуватись при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також зазначає, що ДП «Центр Державного земельного кадастру» є діючим підприємством, тому посилання відповідача на труднощі у господарській діяльності та необхідність урахування співмірності і пропорційності його відповідальності вважає безпідставними.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд встановив, що ОСОБА_3 працювала у виробничій філії «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр Державного земельного кадастру» і 31 березня 2015 року звільнилась за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію.

Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 5 листопада 2015 року у справі № 127/25337/15-ц з ДП «Центр Державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_3 стягнуто невиплачену заробітну плату у сумі 4 276,80 грн.

Перерахунок цих коштів ДП «Центр Державного земельного кадастру» здійснило 13 травня 2017 року на відкритий на ім'я ОСОБА_3 банківський рахунок.

Установивши, що відповідач не провів розрахунок з працівником при звільненні у встановлені законом строки, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а також компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач вдруге притягнутий до відповідальності за затримку розрахунку при звільненні позивача, що є підставою для закриття провадження у справі, є безпідставними, оскільки рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року у справі № 127/15880/16-ц з ДП «Центр Державного земельного кадастру» стягнено суму середнього заробітку ОСОБА_3 за час затримки виплати їй заробітної плати за травень та червень 2013 року у сумі 1 228,69 грн. Звернення ОСОБА_3 до суду з позовом у цій справі стосується непроведення з вини відповідача їй виплати заробітної плати за період із січня до червня 2015 року у загальній сумі 4 276,80 грн. Тобто у зазначених справах різний предмет спору.

Доводи касаційної скарги про те, що перебіг строку звернення до суду щодо стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати як компенсаторної виплати починається з наступного дня після звільнення позивача і закінчується 1 червня 2015 року, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата й інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина 2 статті 2 Закону України «Про оплату праці»).

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» гарантовано працівникові право на виплату компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати.

Підпунктом 2.2.8 пункту 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, передбачено, що до складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

Отже, виплата компенсації втрати частини заробітної плати входять до складу фонду заробітної плати та, з огляду на частину другу статті 233 КЗпП України, позивач має право звернутися до суду щодо стягнення цих виплат без обмеження будь-яким строком.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не мав можливості вчасно виконати судове рішення з незалежних від нього причин, не підтверджується доказами, крім того, не звільняє роботодавця від виконання зобов'язання щодо гарантованих працівнику законодавством про оплату праці виплат.

Решта доводів касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення нових фактичних обставин справи, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Частиною першою статті 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 грудня 2017 року зупинено виконання рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції до закінчення касаційного провадження.

За таких обставин виконання судових рішень підлягає поновленню.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 24 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2017 року та ухвали апеляційного суду Вінницької області від 24 листопада 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик