РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

копія
Справа № 401/3125/17 Провадження № 2/401/826/18

09 листопада 2018 року м. Світловодськ

Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Мельничика Ю.С.,

з участю: секретаря судового засідання Пилипенко Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

05 грудня 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 27 червня 2013 року в розмірі 33 440,82 грн.

Ухвалою суду від 13 грудня 2017 року відкрито провадженя у справі за позовною заявою ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч.4 та ч.6 ст.19, ч.ч. 1-4 ст.274 ЦПК України ухвалою суду від 04 січня 2018 року продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 березня 2018 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто на користь позивача заборгованість за кредитним договором та судовий збір в загальному розмірі 22 746 грн. 89 коп.

Ухвалою суду від 13 червня 2018 року задоволено заяву відповідача, ОСОБА_1, скасовано ухвалене в справі заочне рішення від 19 березня 2018 року, та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження.

З 25 травня 2018 року позивач, ПАТ «Приватбанк», змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк».

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом в силу ч. 2 ст.247 ЦПК України не здійснюється.

Позиція позивача, Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»:

1. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до укладеного 27 червня 2013 року договору ОСОБА_1 отримав від Банку кредит у розмірі 17700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом ОСОБА_1 у заяві. Проте, ОСОБА_1 з червня 2017 року перестав надавати своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов договору № б/н від 27 червня 2013 року, внаслідок чого станом на 06 листопада 2017 року має перед банком заборгованість в загальному розмірі 33 440,82 грн., в тому числі:

- заборгованість за кредитом - 2 038,12 грн.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом - 18 651,15 грн.;

- заборгованість за пенею - 10 682,94 грн.;

- штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг - 500 грн. (фіксована частина) та 1 568,61 грн. (процентна складова).

(а.с.2-4,51).

2. В обґрунтування позовних вимог позивачем, АТ КБ «Приватбанк», надано до суду такі докази:

- анкета-заява відповідача, ОСОБА_1, від 27 червня 2013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку на отримання у Банку платіжної картки з кредитним лімітом 17700 грн.;

- умови та правила надання банківських послуг;

- копію паспорта відповідача ОСОБА_1;

- розрахунок заборгованості відповідача, ОСОБА_1, перед Банком за договором б/н від 27 червня 2013 року з якого видно, що відповідач, ОСОБА_1 використовував кредитні кошти та погашав заборгованість за кредитом та відсотками, платіж в сумі 805,10 грн. здійснив 12 червня 2017 року;

- банківська виписка по кредитному рахунку, який було відкрито клієнту ОСОБА_1;

- фото клієнта ОСОБА_1 з платіжною карткою.

(а.с.5-31, 104-111,120-123,144-146).

3. У відповіді на відзив представник позивача, Гаренко Н.В., зазначив, що з банківської виписки, яка має статус первинного документа, що підтверджено Переліком типових документів, затверженого наказом Міністерства Юстиції №578/5 від 12.04.2012 р., вбачається що ОСОБА_1 знімав кредитні кошти, частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. При цьому, відповідач ОСОБА_1 з червня 2013 року до червня 2017 року не в повному обсязі, але виконував свої зобов'язання за кредитним договором, що свідчить про те що він знав про умови кредитування та визнав свої зобов'язання за договором №б/н від 27 червня 2013 року.

Позиція відповідача, ОСОБА_1:

1. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав, та зазначив, що заборгованість за кредитним договором він погасив повністю, а тому не має перед банком заборгованості.

2. В обгрунтування заперечення проти позову, відповідач, ОСОБА_1, посилався на висновок експерта, складений на його замовлення, та надав до суду висновок судово-економічної експертизи №12 від 09 серпня 2018 року. Відповідно до наданого експертного висновку експерт Ліхтіна Л.Р. надала такі висновки:

1. Проведеними експертими дослідженнями документально не підтверджується заборгованість ОСОБА_1, яка зазначена в розрахунках ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 06.11.2017 р., станом на день підписання висновку 09 серпня 2018 року заборгованість відсутня;

2. Розрахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» проведений з порушенням положень Цивільного кодексу України стосовно загальних вимог до кредитного договору та порядку нарахування процентів. При видачі картки ОСОБА_1 з ним не було укладено договір в розумінні вимог ЦК України, а анкета-заява, яка за твердженям ПАТ КБ «ПриватБанк» є заявою про приєднання до договору, не містить таких основних положень, як сума кредиту та процентна ставка за кредитом. За таких умов договір є неукладеним.(а.с.153-156).

Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши матеріали справи та зміст заяв сторін по суті справи, оцінивши у єдності та в сукупності надані позивачем та відповідачем докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

що позовні вимоги в судовому засіданні доведені належними та допустимими доказами, тому позов належить задовольнити частково з таких підстав.

Встановлені судом обставини справи:

1. 27 червня 2013 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір б/н про надання банківських послуг, за умовами якого Банк йому надав, а він отримав кредит у розмірі 17700 грн. на платіжну картку зі сплатою 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

На підставі вказаного договору відповідач, ОСОБА_1, з липня 2014 року отримував від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашав кредит і відсотки. Останній платіж щодо повернення боргу відповідач здійснив 12 червня 2017 року в сумі 805,10 грн.

2. З 13 червня 2017 року ОСОБА_1 припинив надавати своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов договору № б/н від 27 червня 2013 року, в зв'язку з чим, станом на 06 листопада 2017 року Банком нарахована заборгованість ОСОБА_1 по договору кредиту перед Банком, а саме: заборгованість за кредитом в розмірі 2038,12 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 18651,15 грн.

3. В зв'язку з порушенням ОСОБА_1 взятих за кредитним договором зобов'язань Банк нарахував ОСОБА_1 також: пеню, заборгованість з якої становить 10682,94 грн., штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500 грн. (фіксована частина) та 1568,61 грн. (процентна складова).

Встановлені обставини справи вказують на те, що між сторонами договору виник спір щодо виконання відповідачем, ОСОБА_1, зобов'язання за договором від 27 червня 2013 року про надання кредитного ліміту на платіжну картку.

4. Суд звертає увагу на те, що з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 27 червня 2013 року видно, що позивач, ПАТ «Приватбанк» з 01 вересня 2014 року, при наявності заборгованості ОСОБА_1 перед Банком змінив процентну ставку на поточну заборгованість збільшивши її з 27,60% до 32,40%.

Також, суд увертає увагу на те, що позивач, ПАТ «Приватбанк» з 01 квітня 2015 року, при наявності заборгованості ОСОБА_1 перед Банком змінив процентну ставку на поточну заборгованість збільшивши її з 32,40% до 42% річних.

5. 05 грудня 2017 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом в якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 27 червня 2013 року в загальному розмірі 33440,82 грн., яка складається з:

- заборгованість за кредитом - 2 038,12 грн.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом - 18 651,15 грн.;

- заборгованість за пенею - 10 682,94 грн.;

- штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг - 500 грн. (фіксована частина) та 1 568,61 грн. (процентна складова).

6. Відповідач, ОСОБА_1, надіслав до суду відзив на позовну заяву, свої заперечення проти позовних вимог мотивував тим, що він виконав свої зобов'язання перед Банком, а тому не має заборгованості.

7. Відповідно до висновку судово-економічної експертизи №12 від 09 серпня 2018 року, яка проведена на замовлення відповідача, експертими дослідженнями документально не підтверджується заборгованість ОСОБА_1, яка зазначена в розрахунках ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 06.11.2017 р., на день підписання висновку експерта станом на 09 серпня 2018 року заборгованість відсутня.

Оцінка суду:

1. Згідно статті 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Відповідно до ст.526, 527 та 530 ЦК України, - зобов'язання має виконуватися належним чином та в установлений строку відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов' язання (неналежне виконання).

В силу ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.2 статті 1050 ЦК України наслідками порушення позичальником чергової частини суми кредиту є право позикодаця достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Висновок суду:

1. Оскільки 27 червня 2013 року ОСОБА_1 уклав з Банком договір б/н про надання банківських послуг, за умовами якого отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 17700 грн. на платіжну картку зі сплатою 27,60% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, тому відповідач, ОСОБА_1 взяв на себе зобов'язання повернути кредит та відсотки за користування кредитими коштами.

На підставі вказаного договору відповідач ОСОБА_1 з липня 2014 року отримував від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашав кредит і відсотки.

Суд зазначає, що останній платіж щодо повернення боргу відповідач, ОСОБА_1, здійснив 12 червня 2017 року в сумі 805,10 грн.

З 13 червня 2017 року ОСОБА_1 припинив надавати своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов договору № б/н від 27 червня 2013 року, в зв'язку з чим, станом на 06 листопада 2017 року нарахована заборгованість ОСОБА_1 по договору кредиту перед Банком: заборгованість за кредитом - 2038,12 грн.

Наданий відповідачем висновок експерта суд не може прийняти як належний та достовірний доказ відсутності підстав для його цивільної відповідальності за невиконання всіх умов кредитного договору, оскільки висновок, на переконання суду, не є повністю обгрунтованим так як не містить оцінки розрахунку проведених Банком всіх нарахувань за період дії договору, та не містить проведеного експертом щомісячного перерахунку сум по тілу кредиту, нарахованим відсоткам на поточну і прострочену заборгованість , та пеню, з врахуванням сплачених відповідачем платежів.

На підставі викладеного позовна вимога АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором б/н від 27 червня 2013 року, а саме - заборгованості за кредитом в сумі 2038,12 грн. є обгрунтованою, тому підлягає задоволенню.

Оцінка суду:

2. Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача суми нарахованих відсотків за користування кредитом суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Крім цього, за змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Висновок суду:

2. Відповідно до укладеного 27 червня 2013 року договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 17700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.

На підставі вказаного договору відповідач ОСОБА_4 з липня 2014 року отримував від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашав кредит і відсотки за користування кредитом. Останній платіж щодо повернення боргу та відсоткам відповідач здійснив 12 червня 2017 року в сумі 805,10 грн..

Згідно розрахунку заборгованості станом на 06 листопада 2017 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором перед Банком становить: прострочена заборгованість за кредитом в сумі 2038,12 грн.

За період користування кредитом Банком також нараховано відповідачу, ОСОБА_4 заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 18651,15 грн.

Суд зазначає, що з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 27 червня 2013 року видно, що позивач, ПАТ «Приватбанк», з 01 вересня 2014 року, при наявності станом на 29 серпня 2014 року заборгованості ОСОБА_1 перед Банком в розмірі 200 грн. змінив фіксовану процентну ставку на поточну заборгованість, збільшивши її з 27,60% до 32,40%.

Також, позивач, ПАТ «Приватбанк», при наявності станом на 31 березня 2015 року заборгованості ОСОБА_1 перед Банком в розмірі 4150 грн. з 01 квітня 2015 року змінив фіксовану процентну ставку на поточну заборгованість, в односторонньому порядку збільшивши її з 32,40% до 42% річних.

Вирішуючи позовні вимоги Банку про стягнення нарахованої ОСОБА_4 заборгованості по процентам за користування кредитом, суд звертає увагу, що відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з ч.2 ст.627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, особливості регулювання яких встановлені законом.

Договір є обов'язковим для виконання, проте зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах 3, 4 статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік, яких не є вичерпним. При цьому, п.4 ч.1 ст.21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Як закріплено у рішенні Конституційного Суду України №7-рп/13 від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», Суд виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частини 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредиторам.

Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи ч.4 статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Як зазначив Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому, держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їїх кредитних послуг.

Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема положеннями частин першої - четвертої статті 1056-1 ЦК України (в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до яких процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30 березня 2012 р., № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Суд зазначає, що позивач в порушення вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦК України, не надав до суду належних та допустимих доказів про правомірність за договором, укладеним з ОСОБА_1, одностороннього збільшення з 01 вересня 2014 року та з 01 квітня 2015 року фіксованої процентної ставки на поточну заборгованість.

Суд визнає, що позивачем з 01 вересня 2014 року, при наявності заборгованості ОСОБА_1 перед банком в розмірі 200 грн., безпідставно змінено фіксовану процентну ставку на поточну заборгованість в односторонньому порядку шляхом її збільшення з 27,60% до 32,40 %.

Також, суд визнає, що позивачем з 01 квітня 2015 року, при наявності з лютого 2015 року заборгованості ОСОБА_1 перед банком в розмірі 4150 грн., яка не погашалася, безпідставно в односторонньому порядку збільшено фіксовану процентну ставку на поточну заборгованість з 32,40 % до 42 %.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки умова кредитного договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку в силу статті 1056-1 ЦК України є нікчемною, отже проведене двічі збільшення відсоткової ставки з 27,60 % до 42 % було проведено Банком протиправно, а тому нарахування відповідачеві заборгованості по процентам за користування кредитом мало відбуватися виходячи з попередньої відсоткової ставки, яка не могла перевищувати розмір визначений на рівні облікової ставки Національного банку України.

Суд також враховує, що відповідач здійснював платежі по кредиту постійно до 12 червня 2017 року.

Суд також враховує, що Банк заборгованість по процентам за користування кредитом став нараховувати з лютого 2015 року.

При цьому, Банк не вживав будь-яких заходів, щодо дострокового стягнення з відповідача заборгованості та своєчасного звернення з даним позовом до суду, не використав свого права щодо забезпечення своїх вимог шляхом використання передбаченого Договором способу забезпечення виконання позичальником зобов'язання, а звернувся до суду лише після того як з лютого 2015 року по листопад 2017 року безпідставно нарахував відповідачу заборгованість по відсоткам в розмірі 18651,15 грн., протиправно застосовуючи в односторонньому порядку збільшену процентну ставку за користування кредитом.

Враховуючи викладене, обґрунтованість за законність розміру заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 18651,15 грн., яку Банк просить стягнути з відповідача, не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, а тому для задоволення вказаної позовної вимоги через її необгрунтованість та недоведеність слід відмовити.

Оцінка суду:

3. Вирішуючи вимоги про стягнення заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пеня за своєю правовою природою є неустойкою.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання) як зазначено в п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Слід зауважити, що умови споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності (Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013).

Висновок суду:

3. Встановлено, що внаслідок часткового невиконання відповідачем свого зобов'язання за кредитним договором спричинено позивачу збитки в розмірі 2038,12 грн. суми заборгованості за кредитом, яку даним рішенням вирішено стягнути.

Враховуючи відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання, суд вважає за необхідне відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України зменшити суму пені та комісії до 500 грн., оскільки на думку суду, саме такий розмір є справедливим, розумним та співмірним, виходячи з встановлених фактичних обставин.

4. Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафів 500 грн. (фіксована частина) та 1568 грн. 61 коп. (процентна складова), то вони не підлягають задоволенню і суд прийшов до такого висновку виходячи з наступного.

Так, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15 штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вказана правова позиція є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в зв'язку зі стягненням з відповідача заборгованості з пені та комісії, у стягненні штрафів слід відмовити.

Судові витрати у справі розподіляються у відповідності з положеннями ст.141 ЦПК України та покладаються на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 10-13, 76-81, 83, 89, 141, 223, 264, 265, 268, 274, 279, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 258, 267, 525, 526, 530, 536, 549, 553, 554, 610, 611, 1048-1054 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 27 червня 2013 року задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», заборгованість за кредитним договором б/н від 27 червня 2013 року, а саме: заборгованість за кредитом в сумі 2 038 грн. 12 коп., заборгованість за пенею в розмірі 500 грн., а також судовий збір в сумі 160 грн., а всього 2698,12 грн.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Кіровоградської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Найменування сторін:

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», (місцезнаходження за адресою: 01001, м. Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д, ) .

Відповідач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований та проживає за адресою : АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Суддя: підпис Згідно з оригіналом

Суддя Світловодського

міськрайонного суду Ю.С. Мельничик