Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 2024/2-2374/11

провадження № 61-5057св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2011 року у складі судді Вікторова В. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Бездітка В. М., Коровіна С. Г., Овсяннікової А. І.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права приватної власності подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 27 серпня 1962 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_2, від якого у них у 1962 році народився син ОСОБА_4 З початку 80-х років він разом із сином мешкав в кімнаті АДРЕСА_2. У 1983 році йому була присуджена Державна премія Української PCP в галузі науки і техніки, що підтверджується випискою з постанови ЦК Компартії України і Ради Міністрів Української PCP від 13 грудня 1983 року та дипломом лауреата. У грудні 1996 року він уклав договір пайової участі в житловому будівництві в м. Харкові на квартиру АДРЕСА_1, за яку 13 січня 1997 року сплатив отримані від премії кошти. Факт сплати підтверджується квитанцією.

Таким чином, вказану квартиру він придбав за власні кошти, отримані як лауреатом державної премії.

Просив визнати за ним право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 88,9 кв. м та житловою площею 61,8 кв. м.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 88,9 кв. м та житловою площею 61,8 кв. м.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 доведено факт придбання спірної квартири за особисті кошти, отриманні ним внаслідок присудження Державної премії Української PCP в галузі науки і техніки, а тому спірна квартира не належить до спільної сумісної власності подружжя на підставі статті 57 СК України.

Апеляційним судом Харківської області після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_1 до участі у справі залучені правонаступники: ОСОБА_5 - сестра, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_6 - племінниця.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08 вересня 2016 року заочне рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2011 року залишено без змін.

Ухвалу суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки наданими ОСОБА_1 доказами підтверджено факт набуття у власність спірної квартири за його особисті кошти, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, так як була придбана за спільні кошти подружжя відповідними доказами не підтверджені.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3 просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення про задоволення позову, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про доведеність факту отримання ОСОБА_1 у 1983 році Державної премії Української РСР в галузі науки і техніки, оскільки жодного доказу на підтвердження вказаного факту ані позивачем, ані його правонаступником суду не надано, а відомості щодо проведення розрахунку з ОСОБА_1, а також щодо розміру присудженої премії матеріали справи не містять. Крім того, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд безпідставно вважали доведеним факт набуття ОСОБА_1 права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, продаж якої в подальшому було використано в якості часткової оплати за спірну квартиру, оскільки матеріали справи не містять правовстановлюючого документа на вказану квартиру, а надана копія посвідчення № 383, видана на ім'я позивача про право на зайняття житлової площі для малосімейних не вказує на підстави його видачі, не містить відомостей щодо дати видачі, заняття житлової площі позивачем та назву органу, що видав таке посвідчення. Також матеріали справи не містять ордера на спірну квартиру, оскільки вона перебувала у власності подружжя, а тому висновок суду апеляційної інстанції про купівлю спірної квартири для проживання двох осіб - позивача та його сина ОСОБА_4, є помилковим. Висновок апеляційного суду про місце проживання ОСОБА_2 у м. Києві з 1986 року спростовується змістом позовної заяви, в якій зазначено, що відповідач мешкає у спірній квартирі у м. Харкові. Судами до спірних правовідносин безпідставно застосовано положення статті 57 СК України, оскільки на них поширюються норми статей 22, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю. Судами попередніх інстанцій не наведено доказів на підтвердження спростування презумпції спільності майна подружжя, а оскаржувані рішення ухвалено на підставі припущень всупереч частини четвертої статті 60 ЦПК України.

07 листопада 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у січні 2017 року, правонаступник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 зазначає, що ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції підтвердила, що позивачем було отримано Державну премію Української РСР в галузі науки і техніки. Разом з тим, вказуючи на те, що грошові кошти отримані від премії знецінились, а розмір цієї премії був значно менший вартості спірної квартири, ОСОБА_7 не підтвердила ці факти жодними належними доказами. Крім того, з акту прийому-передачі квартири АДРЕСА_1 від 06 травня 1997 року вбачається, що саме ОСОБА_1 прийняв її у власність.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-7111 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права приватної власності подружжя призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що з 27 серпня 1962 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син - ОСОБА_4

У 1983 році позивачу було присуджено Державну премію Української РСР в галузі науки та техніки, що підтверджується дипломом лауреата та постановою центрального комітету компартії України і ради Міністрів Української РСР від 13 грудня 1983 року (а. с. 4).

20 грудня 1996 року ОСОБА_1 уклав договір часткової участі в житловому будівництві на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 6-7).

13 липня 1997 року за спірну квартиру позивач сплатив грошові кошти в розмірі 22 621, 50 грн, що підтверджується квитанцією про сплату коштів ним особисто (а. с. 5).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд вважали, що оскільки спірну квартиру ОСОБА_1 набуто у власність за особисті кошти у вигляді премії, одержаної ним за особисті заслуги (частина третя статті 57 СК України), то на підставі положень пункту 3 частини першої статті 57 СК України вона є його особистою приватною власністю.

Колегія суддів вважає, що до таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України. Останній набув чинності з 01 січня 2004 року. Сімейний кодекс України не має зворотної сили. Це означає, що він не може поширюватися на відносини, які виникли до моменту набрання ним чинності.

Спірне майно придбано ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України. Тому при вирішенні справи судам необхідно було застосовувати не норми глави 7 та глави 8 СК України, а положення Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року (далі - КпШС України), який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі за

№ 6-1662цс15.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, джерело і час його придбання.

Відповідно до положень статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Таким чином, з урахуванням діючого на момент набуття спірної квартири у власність законодавства, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. У такому випадку, обґрунтування позивача щодо набуття квартири за його особисті кошти, як підставу визнання її особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, правового значення не мають.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи вищевикладене, судові рішення не відповідають вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості. Наведені порушення призвели до неправильного вирішення спору, що за частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із ухваленням нового рішення про відмову в позові за необгрунтованістю.

Крім того, з правонаступників відповідача на користь ОСОБА_2, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, слід стягнути 2 575,92 грн судового збору, сплаченого заявником при зверненні до суду за подання апеляційної та касаційної скарг.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 вересня 2016 року скасувати.

У позові ОСОБА_1, правонаступниками якого є ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, до ОСОБА_2 про визнання права приватної власності подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 по 858,64 грн з кожного в рахунок відшкодування витрат по оплаті відповідачем судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В. Черняк