Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 308/13400/14-ц

провадження № 61-3120св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач 1 - ОСОБА_5,

відповідач 2 - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 липня 2016 року у складі суддів: Кондора Р. Ю, Кеміня М. П., Готри Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про розірвання договору купівлі-продажу, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання договору іпотеки недійсним та вилучення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що 28 квітня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Житко О. І. та зареєстрованого за реєстровим № 931, ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_5 домоволодіння АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку, загальною площею 103 кв.м, належних до нього господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0,20 га, призначеної для будівництва та ведення особистого селянського господарства.

За умовами договору вартість проданого майна складала 80 644 грн, які продавець (позивач) отримала від покупця (відповідач ОСОБА_5.) до підписання договору.

Однак, всупереч правилам, встановленим статтями 526, 626, 656, 657, 692 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо договору купівлі-продажу та належності виконання зобов'язань, жодних коштів за договором продавець фактично не одержала. Насправді ж позивач, з огляду на її вік та матеріальне становище, реалізовувала намір, спрямований на укладання договору довічного утримання.

Відповідач ОСОБА_5 являється онуком позивача ОСОБА_3, яка зареєстрована у спірному будинку, весь час проживала і продовжує проживати в ньому як і відповідач ОСОБА_5

Оскільки потреби продавати майно у позивача не було, згідно з пололженнями статті 651 ЦК України просила розірвати договір купівлі-продажу пояснивши, що відповідач ОСОБА_5 не виконав умов договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, не сплатив обумовлену суму коштів, тобто істотно порушив умови договору купівлі-продажу житлового будинку, у зв'язку з чим просить розірвати вказаний договір.

Зазначала, що оскільки наявні підстави для розірвання договору купівлі-продажу, тому є підстави для визнання недійсним договору іпотеки укладеного 26 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М. М., зареєстрований в реєстрі за №4383, як похідного правочину.

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 просила договір купівлі-продажу від 28 квітня 2005 року, укладений між нею та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Житко О. І., зареєстрований в реєстрі за № 931 розірвати; скасувати реєстрацію права власності на будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 за ОСОБА_5; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 26 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М. М., зареєстрований в реєстрі за № 4383; вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про заборону відчуження домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1; вилучити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року, суддя Бенц К. К., позов ОСОБА_3 задоволено.

Договір купівлі-продажу від 28 квітня 2005 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Житко О.І., зареєстрований в реєстрі за №931, розірвано.

Скасовано реєстрацію права власності на будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 за ОСОБА_5

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 26 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М. М., зареєстрований в реєстрі за № 4383.

Вилучено з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про заборону відчуження домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1.

Вилучено з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою домоволодіння, що розташоване за наведеною вище адресою.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги позивача про розірвання оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного 28 квітня 2005 року є доведеними, оскільки грошових коштів за вказаним договором ОСОБА_5 ОСОБА_3 не передавав. Позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 26 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 є обґрунтованими, оскільки даний правочин є похідним, а відтак наявні правові підстави для визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 26 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 березня 2016 року позовну вимогу про визнання договору купівлі-продажу від 28 квітня 2005 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Житко О. І. за реєстровим № 931, удаваним правочином залишено без розгляду.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12 липня 2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволені позову в повному обсязі.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 28 квітня 2005 року у належній нотаріальній формі, з його змісту убачається, що сторони виконали при укладанні договору вимоги частин першої, четвертої статті 202, частин першої, третьої статті 203, статей 626-628, 638 ЦК України. Договір потягнув обумовлені ним правові наслідки, передбачені частиною п'ятою статті 203 ЦК України, зокрема, покупець набув у власність майно, право на яке було зареєстровано 13 грудня 2005 року.

Розпоряджаючись своїми набутими цивільними правами ОСОБА_5 26 серпня 2008 уклав із ПАТ КБ «ПриватБанк» договір іпотеки, за яким на забезпечення своїх зобов'язань позичальника за кредитним договором від 26 серпня 2008 року № MKMOGA, укладеним із цим же банком на відкриття кредитної лінії на суму 64 874,48 доларів США, передав придбану нерухомість в іпотеку.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що при скасуванні рішення суду першої інстанції та ухваленні оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, суд допустив порушення правил оцінки, надаючи перевагу одним доказам перед іншими, а саме: прийняв до уваги те, що у судовому засіданні 27 березня 2015 року відповідач ОСОБА_5 позов не визнав та не прийняв, як доказ його письмову заяву про те, що згідно квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг ОСОБА_3 проживає у спірному будинку, користується ним, а ОСОБА_5 надає їй довічний догляд.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2014 року договір купівлі-продажу від 28 квітня 2005 року визнано удаваним правочином та застосовано до нього наслідки договору довічного утримання. Тому висновки суду апеляційної інстанції про те, що діє презумпція правомірності правочину визначена статтею 204 ЦК України є безпідставною.

Крім того суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що за умовами договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_5 позивачеві грошових коштів не передавав.

23 вересня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року справу за позовом ОСОБА_3 в особі представника позивача - ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору купівлі-продажу, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання договору іпотеки недійсним та вилучення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, призначено до судового розгляду.

18 січня 2018 року справу № 308/13400/14-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду відповідає.

Судами установлено, що 28 квітня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Житко О.І. та зареєстрованого за реєстровим № 931, ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_5 домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку загальною площею 103 кв.м, належних до нього господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0,20 га, призначеної для будівництва та ведення особистого селянського господарства.

За умовами пункту 2.1. договору вартість відчуженого майна склала 80 644 грн, які отримані продавцем від покупця до підписання цього договору.

Зі змісту цього договору вбачається, що сторони, укладаючи його діяли добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, будучи попередньо ознайомленими з вимогами щодо недійсності правочинів.

Пунктом 4.1. договору визначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору сторонам роз'яснені нотаріусом. Сторони підтверджують те, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Договір не містить умов, які б вказували на інші, окрім купівлі-продажу, права і обов'язки сторін, зокрема, щодо довічного утримання продавця покупцем, права продавця проживати в будинку.

Відповідно до пункту 6 частини третьої статті 3, статей 11-14, 202, 509, 525, 526 ЦК України цивільні права та обов'язки, що виникають із договорів, повинні належно виконуватися; цивільні права здійснюються особою, а цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актами цивільного законодавства; особа, діючи у цивільних відносинах вільно, на власний ризик і розсуд, повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно з частиною першою статті 12, частиною першою статті 20 ЦК України та частинами першої-третьої статті 10, частинами першою, другою статті 11, статей 57-60 ЦПК України 2004 року, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист; кожна сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, водночас обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Частинами першою-другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28 квітня 2005 року, згідно з частинами першою, третьою статті 203, частиною першою статті 205, частинами першої, другої статті 207, пункту 4 частини першої статті 208, статті 209, частини першої статті 639, статей 655, 657 ЦК України укладений у належній нотаріальній формі, з його змісту убачається, що сторони виконали при укладанні договору вимоги, зокрема, частини першої, четвертої статті 202, частини першої, третьої статті 203, статей 626-628, 638 ЦК України).

Згідно з частиною п'ятою статті 203 ЦК України договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме: покупець ОСОБА_5 набув майно у власність, це право було зареєстровано 13 грудня 2005 року.

Розпоряджаючись своїми набутими правами ОСОБА_5 26 серпня 2008 року уклав із ПАТ КБ «ПриватБанк» договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М. М. та зареєстрованим за реєстровим № 4383, за яким на забезпечення своїх зобов'язань позичальника за кредитним договором від 26 серпня 2008 року № MKMOGA, укладеним із ПАТ КБ «ПриватБанк» на відкриття кредитної лінії на суму 64 874,48 доларів США, передав придбану нерухомість у іпотеку (а. с. 9-13).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Із вищезазначеного вбачається, що факт попередньої оплати ОСОБА_5 придбаного домоволодіння підтверджується самим змістом спірного договору купівлі-продажу від 28 квітня 2005 року відповідно до пункту 2.1. якого, грошові кошти у сумі 80 644 грн отримані продавцем від покупця до підписання цього договору.

Вказаний договір підписаний сторонами.

Відповідач ОСОБА_5 та його представник у судовому засіданні 04 березня 2015 року в суді першої інстанції не визнали позов у повному обсязі (а. с. 147).

Заявою, поданою 27 березня 2015 року ОСОБА_5 визнав позов повністю, повідомивши, що належні за договором купівлі-продажу від 28 квітня 2005 року кошти своїй бабусі ОСОБА_3 не сплачував і не мав наміру цього робити (а.с. 75).

З матеріалів справи вбачається, що після цієї заяви ОСОБА_5 до суду не з'являвся, особисто пояснень щодо своєї позиції у справі не надавав.

Згідно статті 31 ЦПК України 2004 року відповідач має право визнати позов повністю або частково.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 174 ЦПК України 2004 року до ухвалення судового рішення у зв'язку з визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі дійшов правильного висновку про те, що визнання відповідачем ОСОБА_5 того факту, що за спірним договором ним коштів не сплачено, спростовується змістом договору (пункт 2.1.), зокрема, договір укладений відповідно до положень чинного законодавства, недійсним не визнаний і обов'язковий для виконання. Цим договором сторони врегулювали свої майнові стосунки, та правовідносини, що правомірно виникли з цього договору і тривали на протязі десяти років.

При цьому апеляційний суд зауважив, що належність, допустимість і достовірність письмового договору як доказу щодо факту розрахунку між сторонами, що повинен підтверджуватися письмово, не спростована належними, допустимими, достовірними доказами, а усна заява про відсутність розрахунку за наявності такого не спростованого письмового доказу не може мати над ним переваги і братися до уваги, хоча і була зроблена у формі визнання в суді певної обставини. Протилежне суперечить закону, порушує презумпцію правомірності правочину, принципи правової визначеності, сталості, стабільності цивільних, зокрема, договірних і майнових, правовідносин, а також суперечить правилам доказування в цивільному процесі.

Визнання відповідачем ОСОБА_5 вищезазначеної обставини щодо відсутності розрахунку між сторонами та визнання позову не узгоджуються із вимогами закону щодо підтвердження таких розрахунків за договором купівлі-продажу і чинності оспорюваних договорів, укладених згідно вимог чинного законодавства та порушують права відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк», який не визнає позову.

Доводи заявника у касаційній скарзі щодо неврахування апеляційним судом рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 квітня 2014 року, яким договір купівлі-продажу від 28 квітня 2005 року було визнано удаваним правочином та застосовано до нього наслідки договору довічного утримання, судом касаційної інстанції не приймаються. Копія цього рішення заявником долучена лише до касаційної скарги, при цьому позивачем про ухвалення судом цього рішення Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 28 квітня 2014 року, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції не повідомлялось, а відповідно до частини другої статті 335 ЦПК України 2004 року касаційний суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, а дослідження нових доказів до компетенції суду касаційної інстанції не входить.

Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, позивач просила розірвати договір купівлі-продажу з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України через неотримання від продавця (відповідача ОСОБА_5.) грошових коштів у рахунок відчуження домоволодіння, оскільки між сторонами правочину фактично було укладено договір довічного утримання, інших підстав для розірвання цього договору позивач не зазначала. Такі вимоги є взаємовиключними, оскільки у цих правовідносин різна правова природа.

Необґрунтованими також є доводи заявника у касаційній скарзі щодо неврахування апеляційним судом визнання відповідачем ОСОБА_5 позовних вимог ОСОБА_3 відповідно до частини першої статті 174 ЦПК України 2004 року, . У касаційній скарзі заявник наголошує, що відповідачем ОСОБА_5 у порядку частини першої статті 61 ЦПК України визнано певні обставини справи, зокрема, несплату ним позивачеві коштів за договором купівлі-продажу домоволодіння, що є визнанням ним позовних вимог. Проте слід зауважити, що такі дії не свідчать про визнання відповідачем позовних вимог, апеляційний суд в свою чергу проаналізував надані відповідачем ОСОБА_5 пояснення та дійшов висновку про те, що шляхом визнання цього факту в порядку частини першої статті 61 ЦПК України 2004 року не може бути спростований таким чином договір, умовами якого сторони врегулювали свої майнові правовідносини, та які тривали понад десять років.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик