КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/4715/17 Головуючий у 1 інстанції: Українець В.В.
провадження № 22-ц/824/692/2018 Суддя-доповідач Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Солом'янського районного суду м.Києва від 18 червня 2018 року у складі судді Українця В.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про визнання спадкоємця таким, що не прийняв спадщину, -

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом про визнання спадкоємця таким, що не прийняв спадщину, який обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_5, після смерті якої залишилося спадкове майно, а саме: квартира АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року ОСОБА_5 склала заповіт, за яким здійснено розпорядження про перехід після її смерті права власності на зазначену квартиру наступним фізичним особам: ОСОБА_2 - 2/3 частини майна, ОСОБА_4 - 1/6 частина майна, ОСОБА_3 - 1/6 частина майна.

Спадщину прийняли лише два спадкоємці з трьох, а саме: ОСОБА_2 (дочка спадкодавця) шляхом подання заяви про прийняття спадщини та ОСОБА_4 (чоловік спадкодавця), так як він проживав і був зареєстрований на момент відкриття спадщини зі спадкодавцем та не подавав заяву про відмову від прийняття спадщини. Він також подав і заяву про прийняття спадщини.

Відповідач ОСОБА_3 (син спадкодавця) не прийняв спадщину із-за того, що постійно не проживав на момент відкриття спадщини зі спадкодавцем, і заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавав. Тривалий час він за адресою своєї реєстрації не живе.

Разом з тим, нотаріус не може визнати ОСОБА_3 таким, що не прийняв спадщину, оскільки він був зареєстрований на момент відкриття спадщини там, де проживав спадкодавець.

Тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_3 таким, що не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 18 червня 2018 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано доказів реєстрації відповідача в іншому місці, а також втрати відповідачем права користування спірною квартирою шляхом зняття його з реєстраційного обліку на час відкриття спадщини, а відповідач зареєстрований за місцем відкриття спадщини разом зі спадкодавцем, про відмову від прийняття спадщини не заявляв, а тому є таким, що прийняв спадщину в силу ст.1268 ЦК України і в разі звернення відповідача ОСОБА_4 до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за заповітом, нотаріус зобов'язаний буде вирішити це питання незалежно від строку звернення.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим ІНФОРМАЦІЯ_2 року Відділом реєстрації смерті у м.Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а.с.10).

За життя ОСОБА_5 заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2, а саме: ОСОБА_2 - 2/3 частини квартири, ОСОБА_4 - 1/6 частину квартири, ОСОБА_3 - 1/6 частину квартири, що підтверджується заповітом від 25 травня 2012 року, посвідченим державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В., зареєстрованим в реєстрі за № 8-1484 (а.с.52).

29 вересня 2015 року за заявами чоловіка спадкодавця ОСОБА_4 та доньки спадкодавця ОСОБА_2 про прийняття спадщини заведена спадкова справа № 642/2015 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 (а.с.49-67).

17 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернулася до П'ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про те, що спадкоємець ОСОБА_3 не проживав зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а був лише зареєстрований у одній квартирі разом зі спадкодавцем, а тому він не може фактично вступити у володіння спадковим майном (а.с.63-64).

Державним нотаріусом Гриценко О.В. листом від 19 грудня 2015 року за №4187/02-14 роз'яснено ОСОБА_2, що акт про непроживання особи від 01 вересня 2015 року та довідка ЖЕД №904 від 02 вересня 2015 року не є доказами того, що ОСОБА_3 фактично не проживав з померлою, оскільки факти, які мають юридичне значення, розглядаються тільки в судовому порядку (а.с.65).

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_3 не прийняв спадщину, так як він постійно не проживав на момент відкриття спадщини зі спадкодавцем, і заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавав.

За ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Законом визначено, що порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Частиною 3 ст.1268 передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, навіть у випадку невжиття спадкоємцем будь-яких дій для прийняття спадщини чи незнання про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв спадщину. Тривалість спільного проживання до смерті спадкодавця для прийняття спадщини законом не визначається.

Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї. У такого спадкоємця відсутній обов'язок у шестимісячний строк подавати заяву про прийняття спадщини.

На підтвердження факту непроживання ОСОБА_3 зі спадкодавцем на момент її смерті ОСОБА_2 надала акт про непроживання особи від 01 вересня 2015 року, складений мешканцями будинку АДРЕСА_2 згідно якого ОСОБА_3, який зареєстрований в АДРЕСА_2 в зазначеній квартирі не проживає протягом тривалого часу (більше року) (а.с.6).

Також позивачем надано довідку від 02 вересня 2015 року, видану ЖЕД №904 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м.Києва» про те, що в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровано 3 особи, а фактично проживає 2 особи - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.8).

На підтвердження факту непроживання ОСОБА_3 разом зі спадкодавцем позивачкою надано копію Свідчення існування та проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в Квебек, Канада (а.с.12-13).

ОСОБА_4 в якості свідка пояснив суду, що відповідач поїхав до Канади та приїздив всього один раз. Інколи він телефонує, проте своїм спадковим майном не цікавиться і на похоронах ОСОБА_5 не був присутній.

У матеріалах справи міститься довідка форми №3, видана ЖЕД № 904 від 14 вересня 2015 року, згідно якої померла ОСОБА_5 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2. Разом з нею за вказаною адресою були зареєстровані: ОСОБА_4 (чоловік) від 12 серпня 1978 року та ОСОБА_3 (син) від 10 вересня 1988 року (а.с.51 - зворот).

Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України (в редакції чинній на час відкриття спадщини) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

У ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 року) визначено, що місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла; довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи.

Пунктами 3.21., 3.22. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції, чинній на дату відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_2 року) передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті проживав разом з цим спадкодавцем.

Пунктом 3.22. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції, чинній на день ухвалення рішення судом) також передбачено, що в разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання зі спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Позивачкою не оспорювалося, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в квартирі, де була зареєстрована і спадкодавець ОСОБА_5

Суд першої інстанції вірно зазначив, що йому не було надано доказів реєстрації відповідача в іншому місці, як і не надано доказів втрати відповідачем права користування спірною квартирою, шляхом зняття його з реєстраційного обліку на час відкриття спадщини.

А щодо акту про непроживання від 01 вересня 2015 року, довідки ЖЕД №904 від 02 вересня 2015 року та показів свідка ОСОБА_4 щодо непроживання відповідача ОСОБА_3 в спірній квартирі разом зі спадкодавцем, то вони не спростовують факт реєстрації відповідача в спірній квартирі та не підтверджують його реєстрацію в іншому місці, ніж спірна квартира.

За наведених обставин суд прийшов до правильного висновку, що у випадку звернення відповідача ОСОБА_4 до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за заповітом останній буде зобов'язаний вирішити це питання незалежно від строку звернення. Відповідач був зареєстрований за місцем відкриття спадщини разом зі спадкодавцем, про відмову від прийняття спадщини не заявляв, а тому він є таким, що прийняв спадщину в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м.Києва від 18 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: