П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі :

Головуючого: Прокопчук Л.М.

Суддів Самчишиної Н.В., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

без участі учасників справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2018 року, постановлене в приміщенні того ж суду у складі судді Висоцької Г.А., у цивільній справі (єдиний унікальний номер 473/1077/18, номер провадження 22-ц/812/473/18) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку та земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку та земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог, зазначала те, що з 19 грудня 1981 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, під час якого вони придбали житловий будинок АДРЕСА_1, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу №8 від 05.01.1988 року та зареєстрованого у Вознесенському МБТІ 13.01.1988 року. Позивачка вказувала, що будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, однак за спільною згодою сторін його оформили на ім'я відповідача - ОСОБА_1

Крім того, у власності подружжя знаходиться земельна ділянка, зареєстрована на відповідача, згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 26.03.1994 року, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 площа 0,0688 га.

Тому, посилаючись на положення ст. ст. 60, 65, 70, 71 СК України, позивач просила суд в порядку поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку та ? частку земельної ділянки за зазначеною адресою (а.с. 3-5, 73-75).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку та земельної ділянки задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1, за кожним, право власності по ? частці земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1), яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_1

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ та визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 - відмовлено. (а.с. 90-93).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності позивачки ОСОБА_2 на ? частку земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Зазначав, що ухвалюючи рішення у справі суд невірно визначив статус земельної ділянки, вважаючи її спільною сумісною власністю подружжя та самостійно застосував до вказаних правовідносин ст. 30 Земельного кодексу Української РСР 1991р, надавши перевагу інтересам позивача та застосував норму права, якою позивач не обґрунтовував свої вимоги, що є виходом за межі позовних вимог (а.с. 99-104).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін (а.с. 123-124).

Належно повідомлені про час і місце розгляду справи, учасники справи в судове засідання не з'явились (а.с. 121-122).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, так згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (статті 5 цього Кодексу).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Вищенаведеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в частині поділу земельної ділянки не відповідає, що вбачається з наступного.

Встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбу з 19.12.1981 року. 05.01.1988 року на ім'я відповідача укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, житловою площею 30,3 кв.м., який розташований на земельній ділянці присадибних земель держфонду розміром 381 кв.м. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю відповідачу ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 28.12.1993 року за № 301 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0381 га для обслуговування вказаного житлового будинку. Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області від 14.09.1999 року № 12 площа земельної ділянки збільшена до 0,688 га, про що є відмітка на Державному акті на право приватної власності на землю. Під час шлюбу сторони за рахунок реконструкції житлового будинку збільшили його житлову площу до 91,5 кв.м., а також побудували надвірні споруди. Реконструкція будинку, надвірних забудов проведена самочинно.

Відмовляючи в частині задоволення позову в частині визнання на позивачем права власності на ? частину будинку, суд виходив з того, що спірний будинок є самочинним будівництвом.

В зазначеній частині рішення суду не оскаржується, тому підстави для його перегляду відсутні.

Задовольняючи позов в частині визнання за сторонами права власності на ? частину земельної ділянки за кожним, суд виходив з того, що сторони є учасниками спільної власності на будівлі і споруди, а тому при приватизації земельної ділянки, на якій вони знаходяться, у них відповідно до вимог ст. 30 ЗК України в редакції 1992 року перейшло право власності на земельну ділянку.

Але з рішення суду в зазначеній частині погодитись не можна.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), (чинного на час придбання спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N 15 "Про приватизацію земельних ділянок", Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року N 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації відповідачем спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Аналогічні норми містяться і в ст. ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Разом з тим, виходячи зі ст. 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Такі самі норми містяться в нині чинних ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

В п.18 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Зі справи вбачається, що на час придбання будинку земельна ділянка, на якій він знаходився, належала на праві власності державі, тобто до сторін право власності на земельну ділянку під час придбання будинку не перейшло. Поділ будинку між сторонами не проведено.

Отже, оскільки до сторін право власності на земельну ділянку під час придбання будинку не перейшло, відповідачу земельна ділянка належить на праві власності на підставі приватизації, між сторонами не проведено поділ будинку та не виділена кожному з них його конкретна частина, висновок суду про визнання за кожним з подружжя права власності на ? частину земельної ділянки свідчить про неправильне застосування норм матеріального права, є передчасним.

За такого рішення суду в оспорюваній частині відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2018 року в частині задоволення позову про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1, за кожним, права власності на ? частину земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1), яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 17.12.2018 року