ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року

м. Харків

справа № 639/6082/17

провадження № 22-ц/818/214/18

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Банк Тавріка»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Тавріка» про визнання недійсним кредитного договору та визнання договору іпотеки припиненим за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 травня 2018 року (в складі судді Труханович В.В.),

встановив:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Тавріка» про визнання недійсним кредитного договору та визнання договору іпотеки припиненим, в якому просив визнати недійсним договір кредиту № 26/07-ВФЛ від 26.05.2006 року, укладений між ним та ПАТ «Банк Таврика» з підстав його невідповідності законодавству України; визнати договір іпотеки від 26.05.2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н.А. і зареєстрований в реєстрі за № 1362, таким, що припинив дію, а також покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову вказував, що між ним та АБ «Таврика», правонаступником якого є ПАТ «Банк Таврика», 26.02.2006 року було укладено кредитний договір № 27/06-ВФЛ. У забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором між ним та АБ «Таврика», правонаступником якого є ПАТ «Банк Таврика», було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н.А. і зареєстрований в реєстрі за № 1362.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.01.2016 року по справі № 646/6760/15-ц, задоволені позовні вимоги ПАТ «Банк Таврика» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності ПАТ «Банк Таврика» на предмет іпотеки.

Позивач вважав, що вищезазначений кредитний договір, внаслідок неналежного виконання якого було звернено стягнення на предмет іпотеки, підлягає визнанню недійсним оскільки при його укладанні банком було суттєво порушено законодавство, що регулює порядок надання споживчих послуг та регулює право та порядок надання банками фізичним особам кредитів у іноземній валюті.

Так, банком були невиконані переддоговірна робота з позичальником, а саме не було надано інформації про умови кредитування в повному обсязі; зміст правочину суперечить численним нормам законодавства України, а саме не було надано повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, не було зазначено сукупної вартості кредиту, тощо, у зв'язку з чим позичальник був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні наслідки для нього. Окрім того позивач посилається на те, що Публічне акціонерне товариство «Банк Таврика» не мало права надавати кредит саме в іноземній валюті і саме фізичній особі на поточний рахунок позичальника, оскільки це не передбачено «Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунку у національній та іноземній валютах».

У зв'язку з тим, що вищезазначений кредитний договір підлягає визнанню недійсним, то на думку позивача, договір іпотеки від 26.05.2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н.А. і зареєстрований в реєстрі за № 1362, підлягає визнанню таким, що припинив дію.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2017 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Тавріка» про визнання недійсним кредитного договору - відмовлено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 грудня 2017 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про витребування доказів по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Тавріка» про визнання недійсним кредитного договору - задоволено.

Витребувано у ПАТ «Банк Тавріка» кредитну справу по кредитному договору №27/06 від 26.05.2006 року на ім'я ОСОБА_1, з обов'язковим наданням наступних документів:

1. Заявка ОСОБА_1 на видачу іноземної валюти - доларів США.

2. Рішення кредитного комітету Банку про надання ОСОБА_1 кредиту у доларах США.

3. Договір поточного рахунку у гривні між ОСОБА_1 та Банком для зберігання грошей ОСОБА_1 та для здійснення розрахунково-касового обслуговування валютного (долари США) рахунку.

4. Договір банківського рахунку у гривні між ОСОБА_1 та Банком.

5. Витяг з кореспонденського рахунку Банку по доларам США за 26.05.2006 року про зарахування на валютний рахунок ОСОБА_1 доларів США у сумі 40 000 доларів США.

6. Витяг з кореспонденського рахунку Банку по доларам США за 21.01.2008 року про зарахування на валютний рахунок ОСОБА_1 доларів США у сумі 45 000 доларів США.

7. Витяг з кореспонденського рахунку Банку по гривні за 26.05.2006 року про зарахування на рахунок ОСОБА_1 грошових коштів у гривні.

В подальшому, в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 відмовився від раніше заявленого клопотання про витребування доказів, просив розглянути справу на підставі наявних у матеріалах справи документів та доказів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 січня 2018 року у задоволені заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі №639/6082/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Тавріка» про визнання недійсним кредитного договору - відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлений позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача по справі в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, відзив на позовну заяву до суду не надходив. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. У зв'язку з цим, суд, згідно вимогам частини 4 статті 223 та статтей 280, 281 ЦПК України, вважав можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і представник позивача по справі.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 травня 2018 рокуу задоволені позову ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Тавріка» про визнання недійсним кредитного договору та визнання договору іпотеки припиненим - відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначив, що оскаржуване рішення ухвалене за обставин неповноти встановлення обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи.

Вказує, що оплату Банку його послуг за надання кредиту в іноземній валюті не передбачена «Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України».

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що докази про те, що умови договору є несправедливими, відсутні. Договір був укладений за участю і згодою позичальника та відповідно не порушує жодного принципу договірних зобов'язань. Доказів про те, що внаслідок укладання цього договору існує суттєвий дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, несправедливих умов та інформацію про умови кредитування і сукупну вартість кредиту відповідно зі статті 18 Закону України відсутні. Будь-яких доказів того, що права споживача ОСОБА_1 діями відповідача при укладанні кредитного договору були порушені, позивачем не надано.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що 26 травня 2006 року між АБ «Банк Таврика», правонаступником якого є ПАТ «Банк Таврика», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 27/06-ВФЛ.

Відповідно до п. 1 вказаного договору банк надає позичальнику кредит у сумі 40 000,00 доларів США строком з «26» травня 2006 року до «25» травня 2009 року на споживчі потреби. Кредит надається зі сплатою 16% відсотків річних від суми наданого кредиту. Погашення кредиту здійснюється позичальником згідно графіка, який є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 2.1.1. вказаного договору передбачено, що банк зобов'язаний надавати позичальнику кредитні кошти з рахунку № НОМЕР_1 в ХФ АБ «Таврика», МФО 351953, шляхом видачі готівки з каси Банку. (а.с. 110-112).

Відповідно до вимог ст..509 ЦК України, зобов'язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Доводи представника позивача стосовно того, що кредитний договір № 27/06-ВФЛ від 26.05.2006 року підлягає визнанню недійсним, у зв'язку з тим, що Публічне акціонерне товариство «Банк Таврика» не мало права надавати кредит саме в іноземній валюті і саме фізичній особі на поточний рахунок позичальника, оскільки це не передбачено «Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунку у національній та іноземній валютах», обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції і не приймаються колегією суддів.

Так, відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 2.11.2003 N 492, в редакції яка діяла на час укладання Кредитного договору, ця Інструкція регулює правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими структурними підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку (далі - банки), поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах суб'єктам господарювання, фізичним особам, іноземним представництвам, нерезидентам-інвесторам, виборчим блокам політичних партій (далі - клієнти). (п. 1.1. Інструкції).

Отже, вищезазначена Інструкція регулює порядок відкриття банками поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних, а не порядок надання банками кредитів, а тому посилання на її положення представника позивача є необґрунтованими і вона у даному випадку не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»)

Згідно положень статті 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Відповідно до положень статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Згідно положення статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків. Надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України у сфері валютного регулювання видає ліцензії на здійснення валютних операцій та приймає рішення про їх скасування.

Згідно ч. 1, 2 ст. 5 Декрету, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. (ч. 4, 5 ст. 5 Декрету)

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів того, що банк не мав права надавати валютний кредит.

Відповідно до ч. ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, за змістом ст. 1054 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, допустимої, достовірної та своєчасної інформації щодо наданих послуг.

За змістом ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 було роз'яснено, що положення п.п. 22, 23 ч.1 ст. 11 Закону України № 1023-ХІ «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-ХІ) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п.5 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у кредитному договорі зазначається річна процентна ставка за кредитом.

Отже, річна процентна ставка - це плата за користування позичальником кредитними коштами, розмір якої і порядок сплати та нарахування встановлюється договором.

Відтак, проценти, що сплачує позичальник за користування кредитом, є ціною договору, і ця ціна, як істотна умова договору, прямо в ньому зазначена.

На відміну від річної процентної ставки реальна процентна ставка істотною умовою кредитного договору не являється.

Так, поняття терміну «реальна процентна ставка» визначено в п.3.3 розд.3 Постанови НБУ № 168, відповідно до якого банки зобов'язані в кредитному договорі (або в додатку до нього - п.3.1 Постанови) зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту за формулою.

Таким чином, реальна процентна ставка розраховується за наведеною в Постанові № 168 формулою, виходячи із загальної суми вартості всіх витрат позичальника, пов'язаних з отриманням, погашенням кредиту та витратами на сплату процентів, комісій, платежів третім особам - за нотаріальне посвідчення договору іпотеки, страхування застави, тощо для розуміння позичальником того, якою є реальна процентна ставка, якщо її розрахувати із загальної суми всіх його витрат.

Тож, реальна процентна ставка і процентна ставка, зазначена в договорі, яка є платою позичальником за користування кредитними коштами, не є тотожними поняттями.

Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов'язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов'язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов'язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов'язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов'язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі. До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: 1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов'язків, передбачених договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов'язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.

Обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції посилання позивача на те, що банк не попередив його про ризики фактичного подорожчання кредиту.

Так, відповідно до вимог ст. 36 Закону України "Про Національний Банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються Національним Банком України за погодженням із Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Крім того, діючим законодавством в галузі кредитування не забороняється використання іноземної валюти як засобу платежу за умов дотримання вимог валютного законодавства.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв посилання позивача на те, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує права позивача, як споживача кредитних послуг, зокрема, і тому, що з наданого розрахунку не вбачається повної орієнтовної вартості кредиту та у ньому відсутні відомості детального розпису загальної вартості кредиту, не було вказано фактичного значення реальної процентної ставки та фактичного подорожчання кредиту, не було попереджено позивача про можливі ризики, а також не надання банком окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача.

Відповідно до положень, закріплених у п. 2 ч. 1, ч. ч. 2, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Вказані роз'яснення також викладені у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ст. 18 цього ж Закону, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п. 3.1. Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з рахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Вирішуючи справи про визнання кредитних договорів недійсними, суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК (статті 1048 - 105 1054), так і Законом України «Про фінансові послуги та держав регулювання ринків фінансових послуг».

Зокрема, суди мають встановлювати такі обставини: досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору, мета, сума і строк кредит умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язані позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення і договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержані письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У пункті 14 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема статті 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Ознакою обману на відміну від помилки, є умисел, тобто особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга, сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступала б у правовідносини, невигідні для неї.

Підписуючи кредитний договір, а у подальшому і договір іпотеки, позичальник погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені договором.

У разі незгоди з умовами кредитного договору ОСОБА_1 мав можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте таким правом ОСОБА_1 не скористався, що свідчить про його згоду з усіма умовами договору на час його укладання.

У разі незгоди позивача з умовами кредитного договору або відсутності, на його думку, будь-яких додаткових умов договору, він також мав можливість звернутися до банку за будь-якими роз'ясненнями, пропозиціями щодо внесення змін до договору. Однак з часу його укладання, а саме з 26.05.2006 року та до часу звернення позивача з позовом до банку - 13.10.2017 року, ОСОБА_1, своєї незгоди з діючими графіками банку та існуючими обов'язковими платежами, не висловлював.

Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавством не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів).

Сторони спірного правочину домовилися щодо усіх його умов, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі та не було допущено порушень вимог ст. 203 ЦК України, тому немає підстав вважати кредитний договір недійсними.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що позивачем не надано доказів, що умови договору є несправедливими, договір був укладений за участю і згодою позичальника та відповідно не порушує жодного принципу договірних зобов'язань. Доказів про те, що внаслідок укладання цього договору існує суттєвий дисбаланс договірних прав та обов'язків споживача, несправедливих умов та інформацію про умови кредитування і сукупну вартість кредиту відповідно зі ст. 18 Закону України, позивачем також не надано.

Що стосується позовних вимог про визнання договору іпотеки припиненим, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов також обґрунтованого висновку про відмову у позові і в цій частині.

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору, цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного Договору № 27/06-ВФЛ від 26 травня 2006 року, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодавець зобов'язаний до 25 травня 2009 року повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 40 000, 00 дол. США, сплатити відсотки за користування ним у розмірі 16% річних, згідно умов кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених кредитним та цим договором.

Пунктом 1.2. вказаного договору визначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно: цегляна нежитлова будівлі літ «А-2», що знаходиться в АДРЕСА_1. (а.с. 54-56)

28 січня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Тавріка» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки від 26 травня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Некрасовою Н.А., за реєстровим номером № 1362, відповідно до п. 1.1. якого цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного Договору № 27/06-ВІЛ від 26 травня 2016 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодавець зобов'язаний до 25 травня 2009 року повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 85 000, 00 дол. США, сплатити відсотки за користування ним у розмірі 16% річних, згідно умов кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених кредитним та цим договором. (а.с.57)

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 січня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» до ОСОБА_1 - задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором № 27/06-ВФЛ від 26.05.2006 року в сумі 130710 доларів США 13 центів, що в гривневому еквіваленті складає 2885232 (два мільйона вісімсот вісімдесят п'ять тисяч двісті тридцять дві) грн. 67 коп., шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «БАНК «ТАВРИКА» (01135, м. Київ, вул. Дмитрівська, буд. 92-94, код ЄДРПОУ 321024) права власності на нерухоме майно: цегляну нежитлову будівлю літ «А-2», що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 734,9 кв.м., які розташовані на земельній ділянці розміром 1000 кв.м. та належні ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 15.08.2000 р.

Визнано за Публічним акціонерним товариством «Банк «Таврика» право власності на квартиру нерухоме майно: цегляну нежитлову будівлю літ «А-2», що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 734,9 кв.м., які розташовані на земельній ділянці розміром 1000 кв.м., за ціною 946000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) грн. 00 коп.

Це рішення суду набрало законної сили, що в судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердили позивач та його представник.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові і в цій частині.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 листопада 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко