Провадження №2/523/4635/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2018 р.

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря Шевчук М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, у місті Одеса, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами в яких зазначив, що він є власником квартири №7, в будинку №3, корпус №3, по вул. Поштова, в м. Одесі, на підставі договору купівлі-продажу від 19.01.2018р. Втім, вселитися в квартиру він не зміг, так як в квартиру без будь-яких правових підстав вселилась ОСОБА_2, яка відмовляється виселятися та чинить йому перешкоду у користуванні його власністю. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою, шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Позивач у судове засідання не зявився. Про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. Від його представника ОСОБА_3 до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась без поважних на те причин. Згідно поштового повідомлення ОСОБА_2 відмовилась від отримання судового виклику в судове засідання, в звязку з чим в силу ч.9 ст. 130 ЦПК України відповідач вважається повідомленою про час та місце розгляду справи.

За письмовою згодою представника позивача, за відсутності відзиву на позовну заяву, справа розглянута в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини прийшов до наступного висновку.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 318 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житловою площею, яка знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку (квартири), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак виходячи зі змісту статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 та ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч.3 ст. 116 ЖК України).

Матеріалами справи встановлено, що власником квартири №7, в будинку №3, корпус №3, по вул. Поштова, в м. Одесі, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 19 січня 2018р. (а.с.5-6).

Втім, користуватися своєю власністю ОСОБА_1 не має можливості, так як в квартирі проживає ОСОБА_2, що вбачається із звернення позивача та відповіді Хаджибеївського відділу поліції Суворовського ВП ГУ НП в Одеській області (а.с.31-42).

Досліджені судом докази наявні у справі вказують на те, що місцем реєстрації ОСОБА_2 з 13.03.2018р. є м. Одеса, вул. Л. Толстого, 7 (а.с.18). Раніше ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, проте за вказаною адресою не проживала з 2005р., в звязку з чим рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16.11.2011р. (справа №2-4830/11) була визнана такою, що втратила право користування житловою площею. Таким чином, слід дійти висновку, що ОСОБА_2 не має будь-якого відношення (право користування, власності тощо) до квартири №7, в будинку №3, корпус №3, по вул. Поштова, в м. Одесі, а її вселення до неї і проживання є самоуправним.

Зважаючи на викладене, виходячи з положень статей 383, 391 ЦК України, ч.3 ст.116 ЖК УРСР, суд дійшов висновку, що предявлені позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

З боку відповідача суду не надано жодного належного та допустимого доказу який би спростовував доводи викладені позивачем.

Згідно ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, які складаються з сплаченого судового збору в розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,141,259,263-265,268, 279, 280-282 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні власністю ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири №7, в будинку №3, корпус №3, по вул. Поштова, в м. Одесі без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 704,80 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 13 грудня 2018р.

Суддя