Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 462/4937/15-ц

провадження № 61-8937св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Львівський локомотиворемонтний завод»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, на рішення Залізничного районного суду м. Львова, у складі судді Ліуша А. І., від 11 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Кабаля І. І., Копняк С. М., Монастирецького Д. І., від 11 липня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» (далі - ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод») про укладення договору найму житла.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що у 2005 році в інтересах неповнолітніх дітей керівництво ПТУ № 1 дало згоду його сім'ї на вселення у приміщення АДРЕСА_1. Не зважаючи на те, що його сім'я вселилась з відома та згоди тодішнього власника житлового приміщення, відповідач звернувся до суду з позовом про виселення всіх членів сім'ї Гедз, хоча позивач у цей час брав участь у бойових діях в зоні проведення АТО. Тривала процедура передачі цього будинку № 43 на баланс Львівської міської ради, а тому ОСОБА_3 вважає, що має першочергове право забезпечення житловою площею та закріплення спірного житлового приміщення за ним.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 просив позов задовольнити, зобов'язати ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» укласти з ним договір житлового найму квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивача ОСОБА_3 виселено рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 квітня 2014 року із квартири АДРЕСА_1. З 2009 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_3, ОСОБА_13 без відповідної правової на те підстави користувались спірною квартирою, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції, зокрема, вказав, що права на користування спірним приміщенням позивач не має та його виселено зі спірного приміщення на підставі рішення, яке набрало законної сили, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

22 липня 2016 року ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року і передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник зазначив, що рішення Залізничного районного суду міста Львова від 02 квітня 2014 року не набрало законної сили в силу положень статті 223 ЦПК України, оскільки воно було оскаржено ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції та на момент подання даної касаційної скарги апеляційну скаргу розглянуто не було. Таким чином, посилання судів попередніх інстанцій на обставини, встановленні рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 02 квітня 2014 року, яке на думку заявника, не набрало законної сили, є безпідставним. Вирішуючи даний спір судами не встановлено чи взагалі порушено право позивача і спір по суті не вирішено.

18 жовтня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» на подану касаційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4

ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» зазначає, що судами попередніх інстанцій було правильно застосовано до даних правовідносин норми матеріального права, встановлено обставини справи та обґрунтовано відмовлено у задоволені позовних вимог. ОСОБА_3 не перебуває на квартирному обліку на підприємстві, не перебував та не перебуває у трудових відносинах з підприємством, а спірний житловий будинок знаходиться на балансі ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», є держаною власністю та належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України. Право на проживання виникає на підставі ордеру, а не з підстав самовільно вселення у спірне житлове приміщення.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» про укладення договору житлового найму призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та члени його сім'ї відповідно до договору оренди з 01 січня 2005 року по 2009 рік користувались приміщенням АДРЕСА_1.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 02 квітня 2014 року у справі № 462/9591/13-ц позов ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_3, ОСОБА_13, третя особа: орган опіки і піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про виселення та стягнення шкоди задоволено. Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_3, ОСОБА_13 із квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_12 на користь ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» 11 442,42 грн майнової шкоди та порівну 458,80 грн судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року, рішення Залізничного районного суду міста Львова від 02 квітня 2014 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_12 на користь ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» 11 442,42 грн майнової шкоди та судових витрат порівну в розмірі 458,80 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у даних позовних вимогах за спливом строку на звернення до суду. В решті рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 квітня 2014 року залишено без змін.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що відповідачі без відповідної на те правової підстави вселились у квартиру АДРЕСА_1 і звільнити її відмовляються. Ордеру на вселення в дане спірне приміщення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не було надано, оскільки це приміщення на момент його зайняття перебувало у статусі нежитлового приміщення. Після зміни власника будинку та балансоутримувача ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» та його статусу з 2009 року по 2013 року жодних договорів про надання приміщення у тимчасове користування з сім'єю ОСОБА_5 не укладалося. Статус приміщення - блок АДРЕСА_1 з нежитлового на житлове змінено не було.

Судом у справі № 462/9591/13-ц було вирішено виселити ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_3, ОСОБА_13 у порядку вимог частини третьої статті 116 ЖК України із квартири (блоку) АДРЕСА_1, оскільки відповідачі ордеру на дане приміщення не мають, з 2009 року з відповідачами договір найму даного приміщення не укладався і права на користування даним приміщенням, останні не мають, окрім цього всі відповідачі забезпечені житлом.

Як вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 квітня 2014 року в нескасованій частині залишено без змін.

Статтею 61 ЖК Української РСР визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається на підставі ордера у письмовій формі між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР визначено, що повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки останній не довів, що він та члени його родини у встановленому законом порядку мають право на користування спірною квартирою, відповідний ордер на вселення до спірної квартири членам родині позивача не видавався, договір найму житла з 2009 року не укладався. Крім того, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 квітня 2014 року ОСОБА_3 та інших членів родини виселено із квартири АДРЕСА_1. Дане рішення у частині виселення відповідачів із спірної квартири, на момент розгляду справи у суді касаційної інстанції, набрало законної сили.

Враховуючи зазначене, посилання позивача на положення статті 106 ЖК Української РСР, як підставу для задоволення позовних вимог є безпідставним.

Вирішуючи спір у цій справі, суди врахували, що спірне приміщення не було єдиним житлом позивача, оскільки ОСОБА_3 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2, загальною площею 51,1 кв. м.

Перебування позивача на квартирному обліку в першочерговому списку не може бути підставою для зобов'язання ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» укласти договір найму спірного приміщення.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_3 не довів свого права на укладення договору найму приміщення АДРЕСА_1 із відповідачем, а тому вимоги позивача щодо зобов'язання ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» укласти договір найму спірного приміщення є безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, залишити без задоволення.

РішенняЗалізничного районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк