Справа № 165/534/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ференс-Піжук О.Р.
Провадження № 22-ц/802/199/18 Категорія: 27 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Здрилюк О. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення штрафних санкцій за договором відновлювальної кредитної лінії, за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 29 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року позивач Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (скорочено ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення штрафних санкцій за договором відновлювальної кредитної лінії. Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі укладених між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 договору відновлюваної кредитної лінії від 30 січня 2008 року, а також додаткової угоди № 1 від 06 жовтня 2008 року, додаткової угоди № 2 від 22 січня 2010 року та додаткової угоди № 3 від 13 грудня 2010 року, останній отримав кредит у розмірі 350 000 грн на споживчі потреби окремими частинами (траншами) за відновлюваною кредитною лінією, зі сплатою 15,5 % річних, комісійних, та інших платежів, які визначені умовами вказаних договорів. Термін погашення кредиту - 29 січня 2018 рік. Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 12 грудня 2011 року задоволено позов ПАТ «Державний ощадний банк України» та стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за договором відновлюваної кредитної лінії від 30 січня 2008 року в сумі 327 тис. 413 грн 12 коп, яка складалася із тіла кредиту - 316 тис. 655 грн 09 коп., процентів - 9 тис. 521 грн 15 коп., пені - 1 тис. 236 грн 89 коп. і судові витрати. Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 18 вересня 2012 року розстрочено виконання вказаного вище рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 12 грудня 2011 року щомісячними платежами по 9 тис. 618 грн до 30 грудня 2014 року включно згідно з графіком погашення боргу від 26 червня 2012 року. Оскільки ОСОБА_2 не повернув заборгованість за кредитним договором на вимогу банку, а проводив оплату частинами, то ПАТ «Державний ощадний банк України» продовжував нараховувати на прострочену заборгованість штрафні санкції, тому банк просить суд стягнути з ОСОБА_2 173 тис. 433 грн 38 коп., з яких 52 тис. 262 грн 11 коп. - прострочена заборгованість за процентами; 66 тис. 841 грн 86 коп. - пеня; 7 тис. 963 грн 39 коп. - 3 % річних; 46 тис. 366 грн 02 коп. - інфляційні втрати.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 29 червня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора на отримання штрафних санкції, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору, відповідно до ст. 1048 ЦК України. Крім того, відповідач допускав порушення ухвали Нововолинського міського суду Волинської області від 18 вересня 2012 року, якою розстрочено виконання рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 12 грудня 2011 року. Також банк вказує в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції безпідставно застосував позовну давність.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач в липні 2016 року подав письмові заперечення на апеляційну скаргу.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна відповідно до норм ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ «Державний ощадний банк України» не надав належних доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, оскільки він повністю сплатив суму боргу на виконання рішення суду. Крім того, ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду після спливу строку позовної давності, що також було підставою для відмови в задоволенні позову банку.

З матеріалів справи вбачається, що 30 січня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_2 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії, додаткову угоду № 1 від 06 жовтня 2008 року, додаткову угоду № 2 від 22 січня 2010 року та додаткову угоду № 3 від 13 грудня 2010 року, відповідно до умов яких останній отримав кредит на споживчі потреби, окремими частинами (траншами) за відновлюваною кредитною лінією в період до 29 січня 2010 року в розмірі 350 тис. грн. зі сплатою 15,5 % річних, комісійних, та інших платежів, які визначені умовами зазначеного договору. Термін погашення кредиту - 29 січня 2018 рік.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 12 грудня 2011 року задоволено позов ПАТ «Державний ощадний банк України» і стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку 327 тис. 413 грн 13 коп. за договором відновлювальної кредитної лінії від 30 січня 2008 року, яка складалася із тіла кредиту - 316 тис. 655 грн 09 коп., процентів - 9 тис. 521 грн 15 коп., пені - 1 тис. 236 грн 89 коп. і судові витрати.

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 18 вересня 2012 року розстрочено виконання зазначеного рішення суду щомісячними платежами по 9 тис. 618 грн щомісячно до 30 грудня 2014 року згідно з графіком погашення боргу від 26 червня 2012 року.

Відповідно до повідомлення відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції від 15 березня 2015 року на виконання виконавчого листа Нововолинського міського суду Волинської області від 26 грудня 2011 року станом на 05 березня 2015 року було сплачено 322 тис. 413 грн 13 коп.

Відповідно до квитанцій про сплату ОСОБА_2 заборгованості за зазначеним кредитним договором, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с. 68-72), ОСОБА_4 за період з 21 грудня 2011 року (після ухвалення рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 12 грудня 2011 року) по 01 квітня 2015 року сплатив 331 тис. 413 грн 13 коп., з яких: 327 тис. 413 грн 13 коп. - заборгованість за кредитним договором, 2 тис. 823 грн - відшкодування судових витрат. Вказане підтверджується і випискою по рахункам (а.с. 83-85).

Згідно з квитанцією ОСОБА_2 вніс останню суму сплати основного боргу 01 квітня 2015 року.

21 грудня 2011 року ОСОБА_2 сплатив 4 тис. грн, 28 березня 2012 року - 9 тис. 756 гр., які підлягали зарахуванню ПАТ «Державний ощадний банк України» на відшкодування судових витрат та сплати процентів, стягнутих з відповідача за рішенням суду. Усі інші грошові кошти, які сплачував відповідач на виконання вказаного рішення суду, підлягали зарахуванню на погашення кредиту, але ПАТ «Державний ощадний банк України» не зараховував їх у повному обсязі на погашення кредиту, а скеровував їх на сплату поточних процентів, нарахованих уже після ухвалення зазначеного рішення суду і тільки 26 травня 2015 року грошові кошти в сумі 32 тис. 67 грн 50 коп., які ОСОБА_2 сплатив протягом квітня-вересня 2012 року, скерував на погашення кредиту.

Відповідно до частини ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 256, 257, 258, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюються тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позовна давність щодо кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Згідно з частинами другою та третьою статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, у якій також вказано, що для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який уможливив стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду.

ПАТ «Державний ощадний банк України» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України».

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18.

Таким чином суд першої інстанції підставно прийшов до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів наявності у відповідача заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 3152 від 30 січня 2008 року. Відповідачем ОСОБА_2 в суді доведено повне погашення заборгованості за даним кредитним договором. Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 29 червня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді