Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

(вступна та резолютивна частина)

08 жовтня 2018 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого судді Чулуп О.С.

при секретарі Балдич Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради

про визнання права власності

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності з підстав набувальної давності на квартиру АДРЕСА_1, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та у строки передбаченіст.273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні під час проголошення рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва.

Суддя

Справа № 490/10696/17

н/п 2/490/1319/2018

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(З А О Ч Н Е)

08 жовтня 2018 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого -судді Чулуп О.С.,

при секретарі - Балдич Х.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_2, третя особа: Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку набувальної давності.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що починаючи з 1996 року постійно проживає, а з 16.08.2002 року є зареєстрованим у кв. 4 в буд № 24, що знаходиться у м. Миколаєві по вул.. Генерала Белова. Власником будинку з 24 квітня 1992 року по 31 липня 2002 року був ОСОБА_4, який помер 11 травня 2000 року та за життя уклав договір дарування від 31.07.1992 року та власником цього будинку став його син ОСОБА_2, про що позивачу стало відомо після його звернення до ММБТІ в липні 2017 року. До цього часу про факт належності майна ОСОБА_2 йому було невідомо, так як документи про право власності на нерухоме майно були відсутні. Також позивач вказує, що за період з 1992 року до часу звернення позивача до суду власник ОСОБА_2 за цією адресою не зявлявся. Окрім цього за всі роки проживання позивача в даному будинку позивач робив поточний і капітальний ремонти, добудував прибудову, та переобладнав двокімнатну квартиру на трикімнатну, збільшивши житлову площу на 11,9 кв.м.

У судовому засідання позивач підтримав позов у повному обсязі, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач та третя особа в судове засідання не зявилися, були повідомлені належним чином.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Судом досліджено договір дарування від 31.07.1992 року згідно якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 квартиру №4 в буд.№ 24 по вул.. Генерала Белова в м. Миколаїв.

Судом досліджено довідку ТОВ «Центральний 1» від 16.11.17 згідно якої ОСОБА_3 дійсно проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього кодексу.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду

Як слідує із Узагальнення Верховного Суду України від 01.07.2014р. судової практики щодо права власності при розгляді цивільних справ, Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, п.п. 9,13: у Цивільному кодексі України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Отже, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Однак, позивачу було відомо про те, що вказаний будинок є власністю відповідача. Та обставина, що власник тривалий час не брав участь в утриманні квартири для вирішення даного спору про визнання права власності за набувальною давністю значення не має. За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для застосування ст. 344 ЦК України, за наявних обставин не можна вважати, що позивач добросовісно заволодів чужим майном, а також не знав, що він володіє чужим майном.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.

Судові витрати згідно ст. 141 ЦПК України, слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст. ст.,4,10,11,681,141,259, 265, 273, на підставі ст.ст.16, 344 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за ним права власності з підстав набувальної давності на квартиру АДРЕСА_3 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та у строки передбачені ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва.

Суддя