Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 156/419/16-ц

провадження № 61-2265св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Грядівська сільська рада Іваничівського району Волинської області,

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області у складі судді Лященка О. В. від 3 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В., Русинчука М. М. від 8 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, уточнивши його, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Грядівської сільської ради Іваничівського району Волинської області про визнання вилучення земельної ділянки під забудовою незаконним та її повернення.

Позовна заява мотивована тим, що він проживає за адресою: будинок АДРЕСА_1 у будинку, який він отримав від свого сина ОСОБА_7 за договором дарування від 19 березня 2002 року. При цьому сину вказаний житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами належав на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 лютого 2002 року, складеним ОСОБА_8

Зазначав, що у 1988 році голова колгоспу «Україна» ОСОБА_9, парторг колгоспу «Україна» ОСОБА_10, голова селищної ради с. Гряди ОСОБА_11 разом із сусідами ОСОБА_8: ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 у незаконний спосіб захопили три сотки землі, довжиною 5 метрів від дороги вздовж межі із зазначеними сусідами. Безпідставно було знищено огорожу, яка стояла на межі між ділянками.

Вилучивши частину землі під забудову, він та його родина були позбавлені права збудувати господарські споруди відповідно до закону і санітарних норм.

Після його звернення в органи поліції відповідачі у справі: ОСОБА_4 та

ОСОБА_3, які фактично є правонаступниками ОСОБА_12 та власниками будинку АДРЕСА_2, не попередивши, знесли 5 метрів його огорожі від дороги.

Вважав, що підстав для перерозподілу спірної земельної ділянки не було.

З урахуванням змінених та уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просив суд визнати вилучення частини земельної ділянки під забудовою незаконним і повернути її йому в повному обсязі, тобто 5 сотих землі, 5 метрів вздовж лінії дороги і повністю по межі із сусідами ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області у складі судді Лященка О. В. від 31 серпня 2017 року цивільну справу № 156/868/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання вилучення земельної ділянки під забудовою незаконним та її повернення об'єднано в одне провадження з цивільною справою № 156/419/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Грядівської сільської ради Іваничівського району Волинської області про визнання вилучення земельної ділянки під забудовою незаконним та її повернення.

РішеннямВолодимир-Волинського міського суду Волинської області від 3 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що він на законних підставах володіє чи користується спірною земельною ділянкою, а також не надав доказів стосовно її площі, меж та розмірів. Крім того, право ОСОБА_2 порушено не було, оскільки лише після прийняття в дар від свого сина - ОСОБА_7 19 березня 2002 року житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_3, він користується земельною ділянкою, на якій розміщено ці будівлі.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 8 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення міського суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що порушення прав позивача не встановлено. Після отримання в дар житлового будинку з надвірними будівлями, земельна ділянка для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку перебуває в його фактичному користуванні і право власності чи право користування на вказану земельну ділянку ОСОБА_2 не зареєстрував у передбаченому законодавством порядку. До того ж, спадкодавець ОСОБА_8 також не набула права власності на спірну земельну ділянку, яке, відповідно, не зареєструвала належним чином.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що він має право користуватися спірною земельною ділянкою, частину якої відповідачі захопили силоміць, оскільки в сільській раді відсутні акти вилучення частини вказаної земельної ділянки, а збори колгоспників для її вилучення не проводилися.

У лютому 2017 року ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що ОСОБА_8 не була членом колгоспу, а в 1988 році при вилученні частини спірної земельної ділянки було дотримано вимоги законодавства і огорожу позивача ніхто не зносив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

28 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що згідно з договором дарування будинку від 19 березня 2002 року ОСОБА_2 належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та спорудами НОМЕР_1, який подарований йому сином та знаходиться за адресою: провулок АДРЕСА_3

Син позивача ОСОБА_7 став власником цього житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 лютого 2002 року після смерті ОСОБА_8, якій указаний будинок належав на підставі свідоцтва про право власності, виданого Грядівською сільською радою Іваничівського району Волинської області 17 травня 2001 року згідно з рішенням виконавчого комітету сільської ради від 23 березня 2001 року.

Відповідно до рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 04 квітня 2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 є співвласниками в рівних частинах по 1/3 кожен житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами НОМЕР_2, що знаходиться по провулку АДРЕСА_3. Раніше цей будинок належав бабі ОСОБА_3 - ОСОБА_12, яка померла у 1999 році, та дідові ОСОБА_13, який помер у 2001 році.

Рішеннями Грядівської сільської ради Іваничівського району Волинської області від 29 вересня та 12 листопада 1993 року ОСОБА_8 і ОСОБА_12 було передано кожній у приватну власність земельні ділянки у розмірі по 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, а також по 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, які розташовані біля їхніх будинків.

ОСОБА_8 і ОСОБА_12 за життя не виготовили державних актів на право приватної власності на землю.

Згідно з витягами з особових рахунків погосподарських книг за 1980-1990-ті роки, наданих Грядівською сільською радою Іваничівського району Волинської області, фактичний розмір земельних ділянок, якими користувалися на той час спадкодавці ОСОБА_8 та ОСОБА_12, відповідають фактичному розміру земельних ділянок, якими користуються сторони на цей час.

Відповідно до акту обстеження земельної ділянки від 19 червня 2017 року комісія сільської ради зробила заміри по межах, які показав ОСОБА_2, та встановила, що його земельна ділянка має орієнтовну площу 0,36 га.

ОСОБА_2 право користування чи власності на спірну земельну ділянку не зареєстрував у визначеному законодавствомпорядку.

Відповідно до статей 22, 23 Земельного Кодексу України 1990 року (у редакції, яка діяла на момент виділення у власність суміжних земельних ділянок ОСОБА_8 і ОСОБА_12) виникнення права власності на землю або права користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Заборонено приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею (частина друга статті 22 ЗК України).

Відповідно до положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно із нормами статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, та застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 125 ЗК України (у редакції, станом на момент набуття права власності ОСОБА_2 на житловий будинок) передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону (стаття 126 ЗК України).

З урахуванням наведених норм матеріального права підстави для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав та існування перешкод у здійснення ним цих прав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суди дійшли правильного висновку про те, що право власності чи право користування на спірну земельну ділянку позивачем не оформлено у встановленому законом порядку і її межі не визначені, а тому заявлені вимоги є безпідставними, а його права не порушено.

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивач просив суд визнати вилучення земельної ділянки незаконним, що є неконкретним, оскільки позивач не оспорював ні рішення сільської ради, ні державний акт, а вийти за межі позову суд не має права (стаття 11 ЦПК України (у редакції 2004 року).

Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 3 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 8 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк