Постанова

іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 715/2567/14-ц

провадження № 61-2633св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 грудня 2015 року у складі судді Цуренка В. А. та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Яремка В. В., Бреславського О. Г., Чупікової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову ПАТ «Універсал Банк» зазначило, що 16 травня 2008 року між ним і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № BL3962, згідно умов якого останньому було встановлено ліміт кредитування в розмірі 250 000 доларів США.

16 травня 2008 року укладено додаткову угоду до кредитного договору №BL3962/BL3962-K, згідно з якою ОСОБА_3 надано кредитні кошти в розмірі 150 000 доларів США, а відповідач в свою чергу зобов'язався належним чином використати та повернути позивачу кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та умовах зазначених у кредитному договорі. Відсоткова ставка за використання кредитних коштів встановлюється в розмірі 11,5% річних.

16 травня 2008 року укладено додаткову угоду до кредитного договору №BL3962/BL4070-KL+, згідно з якою ОСОБА_3 надано кредитні кошти в розмірі 70 000 доларівСША, а відповідач в свою чергу зобов'язався належним чином використати та повернути позивачу кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та умовах зазначених у кредитному договорі. Відсоткова ставка за використання кредитних коштів встановлюється в розмірі 14% річних.

28 липня 2008 року укладено додаткову угоду до кредитного договору №BL3962/BL6949-K, згідно з якоюОСОБА_3 надано кредитні кошти в розмірі 30 000 доларівСША, а відповідач в свою чергу зобов'язався належним чином використати та повернути позивачу кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та умовах зазначених у кредитному договорі. Відсоткова ставка за використання кредитних коштів встановлюється в розмірі 16,45% річних.

Проте відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав.

З метою забезпечення виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором з ОСОБА_4 укладено договори поруки від BL3962/BL3962-K від 16 травня 2008 року, BL3962/BL4070-KL+ від 16травня 2008 року та BL3962/BL6949-K від 28 липня 2008 року.

Оскільки згідно договору кредиту банк має право вимагати достроковоповернення кредитних ресурсів та процентів, тому ПАТ «Універсал Банк» просить суд стягнути з відповідачів на його користь заборгованість у розмірі 251 379,29 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на дату розрахунку становить 3 342 069,17 грн та судові витрати у справі.

30 квітня 2015 року представник позивача надав суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просить суд стягнути з відповідачів на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість урозмірі 272 991,95 доларів США, та судові витрати усправі.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором та договором поруки у розмірі 272 991,95 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заборгованість відповідачів становить 272 991,95 доларів США, яка виникла на підставі умов, передбачених кредитним договором і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказам, а оскільки кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України, тому суд вважає правомірними позовні вимоги про стягнення коштів в іноземній валюті, а саме у доларах США.

Суд відхилив доводи відповідачів про неправильність розрахунків, оскільки вони не підтверджені належними і допустимими доказами, а згідно з висновком судової економічної експертизи № 796/15-21 від 14 вересня 2015 року загальний розмір заборгованості позичальника за основною сумою боргу документально підтверджується в сумі 235 643,27 доларів США, а згідно змінених позовних вимог основна сума боргу становить 235 070,52 доларів США, що є меншою сумою ніж встановлено експертизою.

Також суд відхилив доводи представників відповідачів про непідтвердження факту отримання коштів позичальником, оскільки цей факт визнавався ними у судових засіданнях.

Крім того, необґрунтованими єдоводи про припинення поруки, оскільки, як встановлено судом, до договорів поруки неодноразово вносились зміни та доповнення, внаслідок чого попередні договори втрачали силу, проте зобов'язання ОСОБА_5 щодо солідарної відповідальності із ОСОБА_3перед позивачемне припинилося.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 грудня 2015 року змінено в частині задоволених позовних вимог. Позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь банку 267 524, 34 доларів США заборгованості за кредитним договором, 5 467, 61 доларів США - заборгованості за кредитним договором. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині обсягу відповідальності відповідача ОСОБА_5, як поручителя, апеляційний суд керувався правовим висновком, висловленим Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-436цс15. Оскільки позивач у справі звернувся до суду з позовом 17 листопада 2014 року, вимоги банку про стягнення з поручителя ОСОБА_4 несплачених ОСОБА_3 до 01 травня 2014 року чергових щомісячних платежів є такими, що пред'явлені до поручителя за індивідуальним угодами більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання, тому порука ОСОБА_4, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, припинилася в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанції, у якій просить скасувати ухвалені у справі рішення та прийняти нове про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач як на підставу стягнення з поручителя у солідарному порядку боргу послався на договори поруки від 16 травня 2008 року та договір поруки від 28 липня 2008 року, однак такі були розірвані на підставі додаткових угод від 18 липня 2013 року.

Крім того, судами проігноровано, що з моменту відкриття провадження у справі позивачем не було подано заяви про зміну підстав позову, уточнень та доповнень позовних вимог, а відповідні докази було подано після початку розгляду справи по суті.

Суд апеляційної інстанції, зазначивши про припинення поруки в частині стягнення щомісячного платежу, не звернув уваги, що пропустивши шестимісячний строк звернення до суду до поручителя, порука припинилася в повному обсязі.

Також, апеляційний суд неправильно визначив природу додаткових угод про розірвання договорів поруки, на які здійснено послання як на підстави позову до поручителя, визначивши їх як угоди про внесення змін. Крім того, надані позивачем апеляційному суду на підтвердження позовних вимог до поручителя від 18 червня 2014 року про виконання зобов'язань за кредитним договором, також здійснюється посилання на договори поруки, які вже були розірвані.

При поданні позову банком не було надано на обґрунтування підстави позову усіх документів пов'язаних з вказаною справою, а були надані тільки після початку розгляду справи по суті, проте вони не були досліджені належним чином, зокрема, висновок експерта не було оголошено в судовому засіданні, не було витребувано у позивача оригіналів документів, на які посилається позивач як на підставу позову.

Після постановлення ухвали про зупинення провадження від 27 квітня 2015 року суд не мав права вчиняти будь-яких дій щодо подальшого розгляду справ, однак 30 квітня 2015 року судом було прийнято заяву позивача про збільшення позовних вимог.

При проведенні судового засідання 28 грудня 2015 року у режимі відео-конференції представник позивача також не надав підтвердження своїх повноважень, у зв'язку з чим не був допущений до участі у засідання, однак апеляційний суд прийняв заяву про збільшення позовних вимог, чим вийшов за межі позовних вимог, що свідчить про порушення норм процесуального права та принципу диспозитивності цивільного процесу.

Крім того, у судових засіданнях докази у справі не досліджувались у повному обсязі, зокрема висновок експертизи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, витребувано її з Глибоцького районного суду Чернівецької області та зупинено виконання рішення апеляційного суду до закінчення касаційного розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року зазначену справу призначено до розгляду.

22 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року зупинено касаційне провадження у вказаній справі №715/2567/14 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання поруки припиненою (№ 408/8040/12).

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року поновлено касаційне провадження у вказаній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 16 травня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та відповідачем ОСОБА_3 укладено генеральний договір, за умовами якого йому було встановлено ліміт кредитування у розмірі 250 000 доларів США.

Того ж дня між указаними сторонами укладено додаткову угоду до генерального договору, згідно з якою ОСОБА_3 надано кредитні кошти у розмірі 150 000 доларів США на відповідних умовах зі сплатою процентів у розмірі 11,5% річних.

Надалі до вказаної угоди та генерального договору сторони шляхом укладення додаткових угод вносили зміни 16 квітня 2009 року, 30 березня 2010 року, 25 січня 2011 року, 14 листопада 2011 року, 26 січня 2012 року, 01 листопада 2012 року, 18 липня 2013 року, 22 жовтня 2013 року, згідно яких проценти за користування кредитом складали: з 26серпня 2008 року - 12%, з 1 травня 2009 року - 9%, з березня 2010 року - 4,09%, з 1 вересня 2011 року - 13,72%, з 14 листопада 2011 року - 6%, з 18 липня 2013 року - 3%, з 01 липня 2014 року - 16%.

Також, 16 травня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду до генерального договору, згідно умов якої ОСОБА_3 надано кредитні кошти у розмірі 70 000 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 14% річних.

Надалі до вказаної угоди та генерального договору сторони шляхом укладення додаткових угод вносили зміни 16 квітня 2009 року, 30 березня 2010 року, 25 січня 2011 року, 14 листопада 2011 року, 26 січня 2012 року, 01 листопада 2012 року, 22 жовтня 2013 року, згідно яких проценти за користування кредитом складали: з 26 серпня 2008 року - 15,25%, з 01 травня 2009 року - 9%, з 30 березня 2010 року - 4,26%, з 01 вересня 2011 року - 16,92%, з 14 листопада 2011 року - 8%, з 01 липня 2014 року - 16%.

28 липня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду до генерального договору, згідно якої ОСОБА_3 було надано кредитні кошти у розмірі 30 000 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 16,45% річних.

Надалі до вказаних угод та генерального договору сторони шляхом укладення додаткових угод вносили зміни 16 квітня 2009 року, 30 березня 2010 року, 25 січня 2011 року, 14 листопада 2011 року, 16 січня 2012 року, 01 листопада 2012 року, 22 жовтня 2013 року, згідно яких проценти за користування кредитом складали: з 01 травня 2009 року - 9%, 30 березня 2010 року, з 01 вересня 2011 року - 20,45%, з 14 листопада 2011 року - 12%, з 01 липня 2014 року - 16%.

З метою забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договори поруки від 16 травня 2008 року та від 28 липня 2008 року, до яких вносилися зміни 16 квітня 2009 року, 30 березня 2010 року, 14 листопада 2011 року, 7 листопада 2012 року, 18 липня 2013 року, 20 березня 2010 року, 14 листопада 2011 року, 07 листопада 2012 року, 22 жовтня 2013 року.

Починаючи з березня 2014 року, відповідач ОСОБА_3 свої зобов'язання належним чином не виконував, перестав сплачувати поточні платежі за кредитом та проценти за його користування.

Останні платежі відповідач ОСОБА_3 здійснював 05 лютого 2014 року:

за угодою BL3962/BL3962-К - в сумі 500 доларів США на погашення процентів;

за угодою BL3962/BL4070-КL+ - 316,72 доларів США на погашення кредиту, 433, 38 доларів США - погашення процентів, 4,93 доларів США - погашення підвищених процентів;

за угодою BL3962/BL6949-К - 55,09 доларів США на погашення кредиту, 293, 63 доларів США - погашення процентів, 1,29 доларів США - погашення підвищених процентів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та його представником визнано факт несплати ним коштів із зазначеного часу.

Частиною першою статті 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої стаття 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання і незалежно від установлення строку її дії договором чи законом сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, що визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 зобов'язався перед банком повертати суму кредиту з процентами, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіками платежів, тобто сторони установили строки виконання боржником окремих зобов'язань. Строк дії поруки у договорі не встановлено.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

З огляду на зазначене, змінивши рішення суду першої інстанції в частині відповідальності поручителя, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука ОСОБА_4 припинилася в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку, а саме щодо несплачених до 01 травня 2014 року чергових платежів, ураховуючи, що до суду з позовом банк звернувся 17 листопада 2014 року.

Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 14-145цс18.

Доводи касаційної скарги про помилкове визначення природи додаткових угод про розірвання договорів поруки, на які здійснено послання як на підстави стягнення заборгованості з поручителя, визначивши їх як угоди про внесення змін, не можуть бути взяті до уваги, з огляду на таке.

Відповідно до додаткових угод від 18 липня 2013 року, укладених між поручителем та банком, договори поруки від 16 травня 2008 року та від 28 липня 2008 року розірвано, тому зобов'язання між сторонами припинено.

Проте відповідно до договору поруки від 18 липня 2013 року, укладеного між банком та ОСОБА_4, останній поручився за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором № BL3962 від 16 травня 2018 року, а умовами додаткової угоди до договору поруки від 18 липня 2013 року передбачено, що основний договір включає в себе будь-які додаткові угоди до основного договору, зокрема, але не виключно: додаткові угоди від 16 травня 2008 року, додаткову угоду від 28 липня 2008 року, додаткові угоди від 16 квітня 2009 року, додаткові угоди від 30березня 2010 року, додаткові угоди від 25 січня 2011 року, додаткові угоди від 14 листопада 2011 року, додаткові угоди від 26 січня 2012 року, додаткові угоди від 01 листопада 2012 року, додаткові угоди від 18липня2013 року, додаткові угоди від 22 жовтня 2013 року (а. с. 185 -202 т. 3).

Суд апеляційної інстанції надав оцінку договорам поруки і встановив, що згідно з додатком загалом порука не припинилась, оскільки угодами порука не припинена, а доповнена новими умовами.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що неповнота висновку судової економічної експертизи не свідчить про неправильність розрахунку заборгованості, визначеної позивачем з урахуванням основного договору та додаткових угоди, що не спростовано відповідачами.

Апеляційний суд виходив із того, що відповідачі не заявляли клопотання про проведення додаткової чи повторної експертизи, Верховний Суд виходить з того, що і в касаційній скарзі заявники не навели такі аргументи, які б спростували висновок апеляційного суду щодо розміру боргу, який підлягає стягненню з відповідачів.

Разом з тим, доводи касаційної скарги про неподання банком заяви про збільшення позовних вимог, подання банком додаткових угод після початку розгляду справи по суті не заслуговують на увагу, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що приєднання до справи у процесі розгляду справи додаткових угод не свідчить про зміну підстав позову, а є реалізацією права сторони подати відповідні докази на обґрунтування позовних вимог.

Також, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що посилання на не оголошення висновку експертизи у справі, не вирішення питання про приєднання додаткових документів, участь представника позивача в окремих засідання суду першої інстанції без повноважень не призвело до неправильного вирішення справи по суті та не можуть бути підставою для залишення позову банку без розгляду.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та виклав відповідні мотиви та висновки у судовому рішенні.

Враховуючи зазначене вище, а також те, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, а суди першої та апеляційної інстанції забезпечили право сторін бути почутими у судовому засіданні та надати докази у справі на обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд провів належне дослідження та оцінку поданих документів і доказів, аргументів і доводів сторін.

Доводи про те, що під час зупинення провадження у справі суд прийняв від представника позивача заяву про збільшення позовних вимог є такими, що свідчать про порушення норм процессуального права. Проте такі порушення Верховний Суд розглядає як формальні, які не призвели до неправильного вирішення спору по суті.

Заявники не навели в касаційній скарзі такі доводи та аргументи, які б свідчили про несправедливу процедуру розгляду справи та спростовували встановлені обставини та висновки судів.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд з урахуванням зазначених вище норм процесуального права, принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно вирішили спір по суті, тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик