справа № 208/7244/16-ц
№ провадження 2/208/213/18
РІШЕННЯ

Іменем України

05 лютого 2018 р. м. Кам'янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: Головуючого судді Похвалітої С.М., при секретареві Шешуревої Я.І.,

за участю:

- позивача ОСОБА_1,

- відповідача ОСОБА_2,

- представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Адміністрації Заводського району Камянської міської ради ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Камянської міської ради, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Камянської міської ради,, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

У своєму позові позивач посилається на те, що 21 березня 2016 року рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу 23 травня 2006 року у них народилась дитина ОСОБА_4. Дитина довгий час після розірвання шлюбу проживає із відповідачем, але відповідач постійно перешкоджає йому бачитись із дитиною, тому він звернувся до суду.

У звязку із викладеним просить суд зобовязати ОСОБА_2 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з донькою ОСОБА_4; визначити наступні способи його участі у вихованні доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, особисте спілкування: побачення пять раз на тиждень: субота та неділя на всю добу 24 години за місцем проживання ОСОБА_1, три дні з понеділка по пятницю в дні коли ОСОБА_2 знаходиться на роботі; спільний відпочинок: другу половину літніх канікул дитина проводить з батьком; необмежене спілкування з донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого звязку, що не передбачають фізичного спілкування між батьком та донькою; в день його побачення з донькою, він має право забирати доньку з дому особисто; зобовязати відповідача за два дні до дня його зустрічі з донькою надати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі таких змін повідомити про це його особисто на наступний день з дня настання таких обставин.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд зобовязати зобовязати ОСОБА_2 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з донькою ОСОБА_4; визначити наступні способи його участі у вихованні доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, особисте спілкування: побачення пять раз на тиждень: субота та неділя на всю добу 24 години за місцем проживання ОСОБА_1, три дні з понеділка по пятницю в дні коли ОСОБА_2 знаходиться на роботі; спільний відпочинок: другу половину літніх канікул дитина проводить з батьком; необмежене спілкування з донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого звязку, що не передбачають фізичного спілкування між батьком та донькою; в день його побачення з донькою, він має право забирати доньку з дому особисто; зобовязати відповідача за два дні до дня його зустрічі з донькою надати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі таких змін повідомити про це його особисто на наступний день з дня настання таких обставин.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Пояснила, що вона не заперечує щодо участі батька у вихованні дитини.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Адміністрації Заводського району Камянської міської ради ОСОБА_3 у судовому засіданні просила прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства, з урахуванням висновку Органу опіки та піклування наданого у даній справі.

Вислухавши пояснення сторін та представника третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 квітня 2012 року по 21 березня 2016 року, що вбачається з рішенням суду від 21 березня 2016 року (а.с.6-7).

У період шлюбу у сторін народилась дитина ОСОБА_4, 23 травня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини видане Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 351 від 07 червня 2012 року (а.с.5).

Малолітня дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на даний час проживає разом із своєю матірю ОСОБА_2 за згодою сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобовязані здійснювати свої батьківські обовязки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання.

Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Тобто права та обовязки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обовязків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини.

Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, у даному випадку вирішення питання про усунення перешкод у спілкуванні батька з дитиною охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до вимог Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У своїх позовних вимогах позивач вказує про те, що відповідач чинить їй перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Згідно із ст. 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Під час вирішення позову суд приймає до уваги висновок Органу опіки та піклування щодо визначення способу участі батька у вихованні дитини.

Суд виходить із наданих сторонами доказів та досліджених судом письмових доказів, а також того, що відповідач визнає позовні вимоги позивача та остання має можливість та бажання приймати активну участь у вихованні дитини, а також те, що таке спілкування не перешкоджатиме розвитку дитини, наявність між сторонами суперечок щодо участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини.

Враховуючи викладене, з урахуванням встановлених судом обставин справи, суд вважає, що для позивача необхідно встановити наступний порядок участі у вихованні дитини, визначивши спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановивши час зустрічей ОСОБА_1 наступним чином: дві доби кожного тижня; один місяць літніх канікул, а також другу половину весняних, осінніх та зимових канікул.

Також суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною, зважаючи на те, що такий факт, дійсно, має місце, що було встановлено під час розгляду справи.

Таким чином, враховуючи викладене вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 141, 150, 155, 157, 159 Сімейного Кодексу України, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Камянської міської ради,, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: Дніпропетровська область, вул.М.Грушевського, буд.№ 4АДРЕСА_1) не чинити перешкод ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса: Дніпропетровська область, вул.М.Грушевського, буд.№ 4АДРЕСА_2) у спілкуванні з дитиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визначити спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановивши час зустрічей ОСОБА_1 наступним чином:

- дві доби кожного тижня;

- один місяць літніх канікул, а також другу половину весняних, осінніх та зимових канікул.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551,20 грн.

В іншій частині позову, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Згідно до п.п.15.5 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Заводський районний суд м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Похваліта С. М.