Справа № 464/1150/18 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/2311/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року м. Львів

Справа № 464/1150/18

Провадження № 22-ц/811/2311/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Симець В.І.

розглянув апеляційну скаргу АТ «КБ «Приватбанк» в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін

на рішення Сихівського районного суду м Львова від 12 вересня 2018 року(суддя

ОСОБА_2З.)

у справі

у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «Приватбанк»звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 43052.40 грн за кредитним договором № б/н від 27.11.2012 року.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що згідно кредитного договору від 27.11.2012 відповідачу було надано кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, відповідач взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконав, отримані кредитні кошти не повернув, відсотки та комісію за користування кредитом не сплатив. В звязку порушенням боргових зобовязань позивач просить стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором в судовому порядку.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржив оскаржив АТ «КБ «Приватбанк», подавши апеляційну скаргу.

З рішенням не погоджується, вважає його незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обстави, що мають значення та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Вказує, що посилання суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності свідчить про неповне зясування обставин справи під час дослідження доказів та невідповідності висновків суду цим обставинам. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до укладеного договору № б/н від 27.11. 2012 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 300.00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до правил користування карткою строк дії картки вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Апелянт, просить звернути суд на ту обставину, що відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі сплавом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору або не після несплати чергового платежу. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеного у постанові від 19 березня 2014 року 3 справі № 6-14цс14 та позицією Верховного Суду по справі № 591/8058/15-ц від 01.03.2018 року. На основі вищенаведеного апелянт стверджує що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), тобто 30 липня 2016 року.

Просить рішення Сихівського районного суду м Львова від 12 вересня 2018 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовільнити в повному обсязі.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Встановлено, що 27.11.2012 між Публічним акціонерним товариством «Приват Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит в розмірі 300,00 грн., зі сплатою 30 відсотків річних, з кінцевим терміном поверненням, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк, визначеними умовами кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_3 не виконав взяті на себе зобовязання у звязку із чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 31.01.2017 р. становить 41 897,60 грн ., з якої 140 грн.32 коп. - заборгованість за кредитом; 35 361 грн. 97 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 023 грн. 81 коп. заборгованість за пеню та комісією; 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина); 2 026 грн.31 коп. штраф (процентна складова) .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності. Суд дійшов висновку, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права та позов.

А так, як відповідачем останню проплату було здійснено ще 12.06.2014 року, а після цього і до пред`явлення позову банк будь-яких претензій не заявляв, то строк позовної давності позивачем пропущено.

Однак погодитись із такими висновками суду першої інстанції не можна.

Як встановлено судом першої інстанції та відповідає матеріалам справи, відповідач оформив кредит шляхом отримання кредитної картки де йому було встановлено кредитний ліміт.

У Постановах Верховного Суду України від 19.03.2014р.№6-14цс14 та від 07.10.2015р. №6-1295цс15 висловлено правову позицію, згідно якої перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Обставини строку дії кредитної картки відповідача суд першої інстанції не встановив та прийшов до передчасного і безпідставного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що термін дії кредитної картки ОСОБА_3 №508120 від 27.11.2012р. становить до червня 2016 року (а.с. 78).

Таким чином, саме останнього дня червня 2016 року почався відлік позовної давності для вимог позивача щодо повернення кредиту у повному обсязі відповідачем.

Як видно із матеріалів справи, до суду позивач звернувся із даним позовом 05.03.2018р., тобто в межах трьохрічного строку позовної давності, який визначений у ст. 257 ЦК України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню повністю.

Розглядаючи позовні вимоги позивача в межах заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що такі підлягають до часткового задоволення.

Так, як встановлено судом та видно із матеріалів справи, сторони уклали кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 27.11.2012р.

У цій заяві міститься умова, згідно якої відповідач згідний, що така заява разом із Памяткою клієнта, Умовами і правилами надання послуг, а також Тарифами складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг.

Оцінивши такі умови договору та спосіб його укладення, колегія суддів приходить до висновку, що укладення договору кредиту у формі заяви, якою сторона позичальника приєднується до типових умов договору відповідає вимогам ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Разом з тим, апеляційний суд відзначає, що вирішуючи спір, в кожному конкретному випадку суду необхідно на підставі належних та допустимих доказів оцінювати обставину укладення такого договору та його умови.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. А відповідно до ч. 1 ст. 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що підписана заява разом з "Умовами та Правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ОСОБА_3 та банком договір кредиту.

Однак, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи на обслуговування карти, які долучені до справи, не можуть визнаватись як складова частина кредитного договору укладеного між позивачем та відповідачем, оскільки вони не містять ані дати їх складання, ані підпису позичальника, чи будь-якої іншої ознаки, яка б могла дозволити встановити факт обізнаності позичальника саме із цими умовами та тарифами на момент підписання заяви про отримання кредиту.

Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

При таких фактичних обставинах справи, у суду відсутні правові підстави для висновку, що умови кредитування, на які посилається банк, були узгоджені стороною позичальника, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору кредиту.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 13 червня 2018 року по справі № 226/3556/15-ц, а також Верховний Суд України у справі №6-240цс14 від 11.02.2015р. та №6-16цс15 від 11.03.2015р

Колегія суддів вважає, позовні вимоги банку у частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, за пенею, комісією та штрафами не підлягають до задоволення у зв'язку із їх недоведеністю. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження встановлення процентів за користування кредитом, пені, комісії, штрафу(фіксованої частини і процентної складової) , оскільки відповідач не підписував Умов та правил надання банківських послуг, якими передбачено їх нарахування.

Водночас, сума заборгованості за кредитом у сумі 140,32 грн. позивачем доведена повністю і така підлягає стягненню з відповідача.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

А відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом з матеріалів справи беззаперечно встановлено, а відповідачем не спростовано, що він отримав кредитні кошти у позивача, які з врахуванням погашень здійснених позивачем станом на 31.12.2017р. становить 140,32 грн., а тому зобовязаний повернути такі позивачу.

Відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із постановленням нового судового рішення.

Одночасно, апеляційний суд вирішуючи питання судових витрат відзначає, що за подання апеляційної скарги позивачем сплачено 2643,00 грн. (а.с. 79), а у своїй апеляційній скарзі просив скасувати рішення повністю та задовольнити його позовні вимоги.

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як розяснено у п. 36 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Враховуючи, що при вирішенні питання судових витрат вимогу пропорційності щодо вимог апеляційної скарги встановити неможливо, то апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача половину понесених витрат зі сплати судового збору у сумі 1321 грн. 50 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м Львова від 12 вересня 2018 рокускасувати та постановити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" суму заборгованості за кредитним договором від 27.11.2012р. у сумі 140, 32 грн. (сто сорок гривень тридцять дві копійки).

В задоволенні стягнення заборгованості 35 361 грн. 97 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 023 грн. 81 коп. заборгованість за пеню та комісією; 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина); 2 026 грн.31 коп. штраф (процентна складова) -відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 1321 грн. 50 коп. сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді