Провадження № 6/522/296/18
У Х В А Л А

27 квітня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

за участю секретаря Шевчик В.І.,

розглянувши у судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянину України за участю стягувача - ОСОБА_2, приватного виконавця ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В:

Заявник 20.03.2018 року звернувся до суду з заявою про скасування тимчасової заборони у виїзді за межі України по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна.

Подана заява обґрунтована наступним.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2015 року з нього, ОСОБА_4, на користь ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти в сумі 1 920 612,87 гривень. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.05.2016 року було скасовано ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 04.04.2016 року та задоволено подання державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_4 Примусове виконання зазначеного рішення суду проводилось на підставі виконавчого листа №522/29633/13-ц, виданого 26.03.2015 року Приморським районним судом м. Одеси, та спочатку здійснювалось Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, а у подальшому відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області. Постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області Цинєва В.О. від 10.10.2017 року виконавчий лист №522/29633/13-ц, виданий 26.03.2015 Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з заявника на користь ОСОБА_2? М.О. грошових коштів в сумі 1 920 612, 87 гривень, на підставі п.1 ч. Ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто стягувачу за її заявою як частково виконаний у розмірі 9991,50 гривень. При цьому державний виконавець також припинив чинність арешту майна боржника, який накладено відповідно до постанови від 14.08.2015 року, розшук майна боржника, який оголошено постановою від 21.08.2015 року та зняв арешт з коштів на які накладено арешт відповідно до постанов від 13.11.2015 року, від 01.02.2016 року та від 17.01.2017 року.

Поряд з цим, тимчасове обмеження у праві виїзду заявника за межі України державним виконавцем знято не було, оскільки відповідно до п.5 розділу ХІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається виконавцем тільки у разі винесення ним постанови про: повернення виконавчого документа до суду, який його видав, на підставі ч.1 ч. 1 ст.38 Закону; закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону; скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі належного виконання особою зобовязань щодо сплати періодичних платежів.

Заявник посилався на те, що діюче обмеження його у праві виїзду за межі України у нинішній час порушує його права, зокрема конституційне право на труд. Вказував, що законодавство України не передбачає право державного виконавця звертатися до суду з поданням про заборону боржнику працювати за кордоном та відповідні повноваження суду застосовувати таку заборону до боржників у виконавчому провадженні. Посилався на те, що він за професією є моряком, виїзд за межі України необхідно йому для здійснення професійної трудової діяльності, яка є джерелом для його існування, а іншого заробітку в нього в нинішній час немає. Крім цього, на його утриманні знаходяться неповнолітні донька та син. Діюче відносне нього обмеження у праві виїзду за кордон позбавляє його можливості працювати за фахом та отримувати заробіток відповідно до робочих здібностей та освіти, належним чином забезпечувати членів його родини. Майно, на яке можливо звернути стягнення з метою виконання рішення суду, в нього відсутнє. За час примусового виконання рішення суду боржник сплатив 9991,50 гривень. Стверджував, що його виїзд за кордон України на роботу може бути способом прискорення виконання рішення суду та остаточного погашення його заборгованості перед стягувачем. Докази, які б давали підстави вважати, що він має намір ухилитися від виконання рішення суду шляхом залишення території України, відсутні. З урахуванням викладеного звернувся до суду з дійсною заявою.

З 22.03.2018 року по 05.04.2018 року суддя перебувала у відпустці.

Ухвалою суду від 10.04.2018 року заява була прийнята до провадження та призначена до розгляду. Судове засідання, призначене на 18.04.2018 року, було відкладене у звязку з неявкою сторін.

У судовому засіданні 27.04.2018 року представник заявника ОСОБА_6 ( по ордеру серії ОД №102806 від 01.03.2018 року) викладені у заяві обставини та підстави звернення до суду з відповідною заявою підтримала та просила задовольнити. Посилалася на те, що заявник за фахом є моряком та він може заробляти кошти лише за кордоном, та він не ухиляється від виконання рішення суду, проте виконує його по мірі своїх можливостей. Заявник вже два роки доглядає двох дітей, має на утриманні також матір, батько помер, є великий обсяг коштів по боргу, тому він може заробити кошти лише шляхом праці за фахом. Зазначила на те, що обмеження повинні бути пропорційними, однак обмеження у праві виїзду в даному випадку не є таким, оскільки воно позбавляє його можливості заробітку відповідно до свого фаху та обмежує право заявника на працю, яке є його єдиним джерелом заробітку, а отже є непропорційним та є порушенням положень ОСОБА_7 України та Конвенції паро захист прав людини і основоположних свобод, протоколу №4 до Конвенції. Крім того боржник сплачував певні кошти по мірі своїх можливостей.

Представник стягувача ОСОБА_8 (по довіреності від 21.03.2017 року) у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви, просила відмовити, посилалась на те, що у заявника є добрі запаси коштів, які він сховав у своєї матері, куплену ним квартиру він також оформив на матір, вважає, що заявник ухиляється від повернення боргу за рішенням суду. Підтвердила, що у заявника є двоє дітей, проте донька проживає зараз вже з матірю, вважає, що заявник має можливість погасити заборгованість за рішенням суду. При цьому визнала факт того, що заявник є моряком.

Приватний виконавець ОСОБА_3 (посвідчення №0043 від 06.06.2017 року) у судовому засіданні пояснив, що з жовтня 2017 року у нього на виконанні перебуває виконавче провадження ВП №54896633 з виконання виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси від 26.03.2015 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 1 920 612 грн. 87 коп. Постановою від 11.10.2017 року було відкрито виконавче провадження, копія якої направлялась боржнику; боржника було зобовязано подати декларацію про доходи та майно боржника, але останній так її і не надав, вважає, що спрямував дії на ухилення від виконання виконавчого листа. Було виявлено наявність у боржника рухомого майна транспортний засіб і воно оголошено у розшук, лише потім боржник зявився до виконавця, йому було розяснено необхідність подання декларації та надання транспортних засобів для їх опису та здійснення їх оцінки. Проте, зазначене вчинено не було, транспортні засоби у розшуку, боржник їх приховує та не надає. Посилався на те, що обмеження є тимчасовим (діє до моменту виконання рішення суду), вважає, що боржник ухиляється від виконання рішення суду та відсутні підстави для задоволення заяви. Визнав, що за час виконавчого провадження боржник погасив борг біля 10 000 грн..

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які були присутні у судовому засіданні, суд приходить до наступних висновків

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 25 вересня 2014 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Одеської області 19 лютого 2015 року (т.1 а.с.230), з ОСОБА_4 при поділі майна подружжя стягнуто на користь ОСОБА_2 1 920 612,87 грн., що є еквівалентом 71 691,41 доларів США. Також визнані обєктами спільної сумісної власності сторін автомобіль «Тойота Фортунер», реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіль марки ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2. За ОСОБА_2 визнано право власності на автомобіль «Тойота Фортунер», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Приморським районним суду м. Одеси 26 березня 2015 року видано виконавчий лист по справі № 522/29633/13-ц про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 1 920 612,87 грн..

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.05.2016 року було скасовано ухвалу суду першої інстанції від 04.04.2016 року та постановлено нову ухвалу, якою подання старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5 задоволено: обмежено у праві виїзду за межи України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,ІПН НОМЕР_3, паспорт серії КЕ 950170, виданий 12 березня 1998 року Іванівським РВУ МВС України в Одеській області , який мешкає за адресою :65000, АДРЕСА_1 до виконання зобовязання за рішенням суду.

Судом встановлено, що виконавчий лист №522/29633/13-ц, виданий Приморським районним судом м. Одеси 26.03.2015 року, знаходиться на примусовому виконанні у приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області ОСОБА_3, постановою якого 11.10.2017 року було відкрито виконавче провадження ВП№54896633.

Постановою приватного виконавця від 11.10.2017 року було накладено арешт на все майно, що належить боржнику, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження 2 106 683, 47 грн..

12.10.2017 року на адресу боржника направлявся виклик державного виконавця, яким зобовязано боржника надати пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документа, достовірні відомості про доходи та місце роботи та інші відомості.

Судом встановлено, що 15.02.2018 року ОСОБА_4 подав до приватного виконавця заяву, згідно якої зазначив, що йому відомо про рішення суду про стягнення з нього боргу, також зобовязався погасити даний борг у максимально короткі строки.

Постановою приватного виконавця від 02.02.2018 року оголошено в розшук майно боржника - автомобіль «Тойота Фортунер», реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіль марки ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2.

З пояснень учасників по справі вбачається що рішення суду не виконується у звязка уз тим що боржник не працює, у нього відсутні кошти на яке може бути звернуто стягнення та майно, на його утриманні також знаходиться неповнолітня дитина.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України від 01.02.2013 року, викладених у судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково. Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов'язань, а не за наявність факту їх невиконання.

«Ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження», означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань покладених на нього рішенням є оціночним поняттям.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

У відповідності до ст. 43 ОСОБА_7 України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Статтею 33 ОСОБА_7 України гарантовано кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У свою чергу, статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років , має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, щ порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою зясування доцільності його подальшого застосування, при чому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки ЄСПЛ ще раніше зробив у справі "Ігнатов проти Болгарії" («Ignatov v. Bulgaria», 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст.2 Протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у звязку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у звязку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд вважає, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Проте, як судом встановлено, що боржник за фахом є моряком, що визнали сторони і що підтверджується дипломом про вищу освіту серії СК №32773399 від 29.06.2007 року, посвідченням особи моряка серії АВ №609014 від 25.09.2017 року та послужною книжкою моряка №01958/2013/21 від 17.12.2013 року.

Заявник частково сплатив кошти у рахунок погашення боргу за рішенням суду, згідно пояснень сторони заявника боржник, зокрема, виплатив кошти у сумі 9991,50 гривень (згідно постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 10.10.2017 року), згідно пояснень приватного виконавця боржник частково сплатив борг приблизно у розмірі 10000 грн..

Відомостей щодо іншого офіційного працевлаштування заявника суду не надано.

Виходячи з наведеного суд вбачає, що боржник, маючи відповідний фах моряка, позбавлений можливості праці за фахом, оскільки така праця передбачає працю з перетином кордону України. І саме на цю обставину посилається боржник як підставу скасування ували апеляційної інстанції , яка обмежує його права, в тому числі на працю та заробіток та можливість погашати заборгованість.

Частина четверта43 ОСОБА_7 Українизазначає, що кожен має право на належні, безпечні умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно із статтею 8 ОСОБА_7 Українив Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_7 Українимає найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_7 України і повинні відповідати їй.

У статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Суд вбачає, що заборона виїзду за кордон України позбавляє його права на роботу за фахом, а тим самим і належного виконання рішення суду .

Доказів, які б давали підстави вважати, що він має намір ухилитися від виконання рішення суду шляхом залишення території України, відсутні.

Іншого спосіб захисту відновлення прав боржника щодо мати працю за фахом та відповідний заробіток відсутні.

У відповідності до ч.9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону) , а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права)та положень ст. 6 Конвенції, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом.

З урахуванням зазначеного суд вбачає що правовідносини з тимчасової заборони виїзду регулюються на час розгляду заяви ст. 441 ЦПК України. Таким чином вирішуючи вказану заяву суд також виходить з аналогії права.

Відповідно до положень частини другої статті 3 ОСОБА_7 Україниправа і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. ОСОБА_7 Українигарантує права і свободи людини та громадянина (частина друга статті 22), які не можуть бути обмежені за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками (частина друга статті 24). Права і свободи є основним елементом правового статусу людини та громадянина. Діставши закріплення в ОСОБА_7 України, права і свободи визначають міру можливої поведінки людини та громадянина, відображають певні межі цих прав і свобод, можливість користуватися благами для задоволення своїх інтересів.

З метою забезпечення реалізації закріплених прав і свобод людини та громадянина ОСОБА_7 Українивстановлює відповідні правові гарантії.

З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що обмеження повинні бути пропорційними, однак у даному випадку таке обмеження заявника у праві виїзду не є таким та обмежує право заявника на працю, яке є його єдиним джерелом заробітку, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та наявність підстав для її задоволення, окрім прохання щодо негайного виконання, оскільки норми ст.430 ЦПК України не передбачає такого випадку.

Керуючись ст.ст. 1, 3, ч.2 ст.5, 4-10, 11-13, 18, 19, 23, 42, 43, 48, 49, 76-81, 89, 158, 247, 258-260, 354, 430, 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Заяву ОСОБА_1 за участю стягувача - ОСОБА_2, приватного виконавця ОСОБА_3, про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, встановлені ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.05.2016р. по справі №522/29633/13 року - задовольнити частково.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1, 02.12.1980р. народження, іпн. НОМЕР_3, НОМЕР_4, виданий 12.03.1998р. Іванівським РВ УМВС України в Одеській області, який мешкає за адресою АДРЕСА_2, яке встановлене ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.05.2016р. по справі №522/29633/13.

В іншій частині заяви - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 03.05.2018 року

Суддя: Домусчі Л.В.