Номер провадження: 22-ц/785/4559/18
Номер справи місцевого суду: 510/363/17
Головуючий у першій інстанції Гончарова-Парфьонова О. О.
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.

при секретарі: Ткачук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про стягнення суми авансу, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 14 лютого 2018 року, -

встановила:

21 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, який в подальшому було уточнено, до ОСОБА_3,треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про стягнення суми авансу.

Свої вимогиОСОБА_2 обґрунтував наступним.

У січні 2014 року між ним та власниками житлового будинку АДРЕСА_1 в особі відповідача ОСОБА_3 та її матері ОСОБА_6 була досягнути усна домовленість про купівлю зазначеного будинку за 8000 (вісім тисяч) доларів США. Сторони домовились, що протягом трьох місяців буде укладена угода купівлі-продажу будинку. Для підтвердження своїх намірів позивач передав безпосередньо відповідачу та ОСОБА_6, грошову суму в розмірі 4000 (чотири тисячі) доларів США, в рахунок платежів за договором купівлі-продажу, який сторони повинні були укласти у майбутньому. Підтвердженням факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів є розписка від 14 січня 2014 року (а. с. 5). Крім того, 13 січня 2014 року між сторонами був укладений письмовий договір про безоплатне користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 (а. с. 47), позивачу були передані ключі, після чого він разом зі своєю сім'єю почав проживати у вказаному будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла, у зв'язку з чим відкрилась спадщина у вигляді права власності на 1/2 частину спірного будинку. Відповідач запевнила позивача, що вона є єдиним власником вказаного спадкового майна, а тому домовленості про оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, які було досягнуто між сторонами раніше залишились без змін, але треба зачекати поки ОСОБА_3 оформить спадкові права на спадщину після смерті матері. У квітні 2016 року позивачу стало відомо про ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 16 березня 2016 року, відповідно до якої була затверджена мирова угода між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, згідно якої власниками житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності стали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 При цьому ОСОБА_4, як новий співвласник, не бажає продавати свою частку вказаного будинку, та виступає проти існуючої між позивачем та відповідачем з січня 2014 року домовленості про продаж будівлі. ОСОБА_4 почала користуватися спірним будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований, що унеможливило проживання в будинку позивача та його сім'ї по моральним та етичним принципам, у зв'язку з чим останні вимушені були виселиться. Оскільки при наявних обставинах укладення договору купівлі-продажу між сторонами неможливе, позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення сплачених 14 січня 2014 року 4000 (чотири тисячі) доларів США. Однак ОСОБА_3 відмовилась повертати гроші в добровільному порядку. Позивач просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошті, передані їй в якості авансу, у розмірі 4000 (чотири тисячі) доларів США, що в еквіваленті становить 107 551,60 грн. (сто сім тисяч п'ятсот п'ятдесят одну гривню 60 копійок).

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 14 лютого 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 /треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5/ про стягнення суми авансу - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, передані їй в якості авансу у сумі 107 551 (сто сім тисяч п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 60 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала 12.03.2018 року апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Ренійського районного суду Одеської області від 14 лютого 2018 року, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково та стягнути на його користь з ОСОБА_3 грошові кошти, передані в якості авансу, у сумі 26887,75 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи вимоги позивача про стягнення суми авансу, районний суд виходив з того, що передані позивачем кошти у даному випадку є авансом, оскільки між сторонами не було укладено і нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу будинку, тобто не виникло зобов'язання, яке могло б бути забезпечене шляхом передачі завдатку. Факт відсутності коштів на повернення позивачу сплаченого авансу не позбавляє відповідача від обов'язку виконання грошового зобов'язання. Також відповідач ввела позивача в оману не вказавши про наявність ще одного спадкоємця - ОСОБА_4 Районний суд прийшов до висновку, що саме з вини відповідача вказана домовленість не може бути виконана.

З такими висновками районного суду апеляційний судпогоджується частково, з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що у січні 2014 року між ним та власниками житлового будинку АДРЕСА_1 в особі відповідача ОСОБА_3 та її матері ОСОБА_6 була досягнути усна домовленість про купівлю зазначеного будинку за 8000 (вісім тисяч) доларів США. Сторони домовились, що протягом трьох місяців буде укладена угода купівлі-продажу будинку. Для підтвердження своїх намірів позивач передав безпосередньо відповідачу та ОСОБА_6 грошову суму в розмірі 4000 (чотири тисячі) доларів США, в рахунок платежів за договором купівлі-продажу, який сторони повинні були укласти у майбутньому. Підтвердженням факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів є розписка від 14 січня 2014 року (а. с. 5).

Крім того, 13 січня 2014 року між сторонами був укладений письмовий договір про безоплатне користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 (а. с. 47), позивачу були передані ключі, після чого він разом зі своєю сім'єю почав проживати у вказаному будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла, у зв'язку з чим відкрилась спадщина у вигляді права власності на 1/2 частину спірного будинку.

Відповідач запевнила позивача, що вона є єдиним власником вказаного спадкового майна, а тому домовленості про оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, які було досягнуто між сторонами раніше залишились без змін, але треба зачекати поки ОСОБА_3 оформить спадкові права на спадщину після смерті матері.

У квітні 2016 року позивачу стало відомо про ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 16 березня 2016 року, відповідно до якої була затверджена мирова угода між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на наступних умовах:

«1) Позивач ОСОБА_3 частково відмовляється від позовних вимог та погоджується на визнання за відповідачем ОСОБА_4 права власності на 1/8 частину житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 Одеської області.

2) Відповідач ОСОБА_4 погоджується на визнання за ОСОБА_3 права власності на 7/8 частин житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 Одеської області.

3) За ОСОБА_3 визнається право власності на 7/8 частин житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 Одеської області. За ОСОБА_4 визнається право власності на 1/8 частину житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 Одеської області.

4) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 Одеської області на праві спільної часткової власності у визначених частинах.

5) Сторони стверджують, що однаково розуміють значення умови цієї мирової угоди та її правові наслідки, волевиявлення сторін є вільним і відповідає їх внутрішній волі.»

Вказана ухвала була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2016 року.

Таким чином, ОСОБА_4 успадкувала ? спадкового майна, ОСОБА_3 успадкувала ? спадкового майна.

Вираховуючи вищенаведене, власниками житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності стали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у частках 7/8 та 1/8 відповідно.

При цьому ОСОБА_4, як новий співвласник, не бажає продавати свою частку вказаного будинку, та виступає проти існуючої між позивачем та відповідачем з січня 2014 року домовленості про продаж будівлі.

ОСОБА_4 почала користуватися спірним будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований, що унеможливило проживання в будинку позивача та його сім'ї з моральних та етичних міркувань, у зв'язку з чим останні вимушені були виселиться.

Оскільки за наявних обставин укладення договору купівлі-продажу між сторонами неможливе, позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення сплачених 14 січня 2014 року 4000 (чотири тисячі) доларів США.

Однак ОСОБА_3 відмовилась повертати гроші в добровільному порядку.

Відповідач не заперечує проти того, що на сьогоднішній день вона дійсно є не єдиною власницею житлового будинку АДРЕСА_1. А, у зв'язку з запереченням іншого співвласника проти продажу спірного будинку, ОСОБА_3 позбавлена можливості в повному обсязі виконати домовленість, яка була досягнута між позивачем та відповідачем у січні 2014 року та оформити договір купівлі-продажу усього будинку.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Згідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 570 ЦК України, передані відповідачу кошти є авансом. Таким чином, відповідач без достатніх правових підстав володіє грошовими коштами, що належать позивачу.

Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається із ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.

За правилами ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як було встановлено під час розгляду справи і не заперечується сторонами, між відповідачем та позивачем не було укладено а ні попереднього договору купівлі-продажу будинку, а ні договору купівлі-продажу будинку, в установленому законом порядку та формі.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд вважає, що районний суд вірно прийшов до висновку, що передані позивачем кошти у даному випадку є саме авансом, оскільки між сторонами не було укладено і нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу будинку, тобто не виникло зобов'язання, яке могло б бути забезпечене шляхом передачі завдатку.

Разом з тим, приймаючи рішення про стягнення з відповідачки усієї суми сплаченого позивачем авансу, районний суд не врахував положення ст. 540 ЦК України, відповідно до якої якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Таким чином, частки у згаданому зобов'язанні є рівними та розподіляються наступним чином. ОСОБА_3 отримала ? частину коштів на загальну суму 2000,00 доларів США від ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Інші 2000,00 доларів США отримала ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Спадкоємцями стали її дві дочки: відповідачка по справі та ОСОБА_4

Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки зі смертю ОСОБА_6 зобов'язання по поверненню авансу включаються до складу спадщини, то підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Таким чином, до складу спадщини після померлої ОСОБА_6 включаються зобов'язання по поверненню авансу у розмірі 2000 доларів США., які остання отримала від ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Відповідно до ч.2 ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Стаття 1281 ЦК України передбачає, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

У судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи позивач повідомив, що йому стало відомо про смерть ОСОБА_6 на третій день після її смерті, проте звернувся до суду із позовом через 2 роки та 6 місяців після смерті, що виходить за межі шестимісячного строку пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців.

Більше того, частиною 4 ст. 1281 ЦК України передбачено, що кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Таким чином, доводи апелянта про те, що кредитори ОСОБА_2 та ОСОБА_5 позбавлені права вимоги щодо повернення авансу на суму 2000,00 доларів США, які отримувала ОСОБА_6, та які були включені до складу спадщини, у зв`язку із пропуском строків звернення, передбачених ст. 1281ЦК України, апеляційний суд вважає обґрунтованими.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що районним судом при винесенні рішення помилково не було узято до уваги положення ст.ст. 1281 та 1282 ЦК України.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає частково.

У відповідності до вимог частини другої ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність зменшення суми, яка підлягає до стягнення, на суму 2000,00 доларів США, які отримала померла ОСОБА_6, та після смерті якої позивачем не було пред'явлено вимоги до спадкоємців в межах установлених строків.

За таких обставин, сума, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача становить 2000,00 доларів США, яка на час винесення рішення еквівалентна сумі 56 580,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню половина судових витрат, сплачених останнім при поданні позовної заяви до суду у розмірі 640,00 грн., з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню половина судових витрат, сплачених ОСОБА_3 при поданні апеляційної скарги у розмірі 806,64 грн.

Керуючись ст.ст.141, 367, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 14 лютого 2018 року - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму авансу у розмірі 56 580,00 гривень, витрати по сплаті судового збору при поданні позовної заяви у сумі 640,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору при поданні апеляційної скарги у розмірі 806,64 гривень.

Постанова апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 10 грудня 2018 року.

Судді апеляційного суду

Одеської області Н.А. Кононенко

Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда