Провадження №22-ц/824/1008/18 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 21 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу «Парк культури та відпочинку «Гідропарк», треті особи: Лівобережне об'єднання управління Пенсійного фонду України в м.Києві, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов'язання вчинити певні дії, стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсаційних виплат, середнього заробітку та вихідної допомоги,-

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним вище позовом, який надалі уточнив і мотивував тим, що він працював у Комунальному закладі «Парк культури та відпочинку «Гідропарк» з 2002 року. Вказував, що за період часу із січня 2013 року по червень 2017 року відповідач виплачував йому заробітну плату несвоєчасно та не в повному обсязі, в результаті чого утворилась заборгованість по заробітку на порушення його прав, передбачених трудовим законодавством. 31 травня 2017 року він подав заяву про звільнення із 06 червня 2017 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку із невиплатою належної йому заробітної плати. Оскільки посадовою особою відповідача було відмовлено у прийнятті заяви, він надіслав її поштою. Крім того, 02 червня 2017 року він додатково написав таку ж заяву про звільнення із 06 червня 2017 року з тих же підстав.

В подальшому посадовими особами відповідача йому було відмовлено у звільненні з роботи із 06 червня 2017 року за ч.3 ст.38 КЗпП України, відмовлено у видачі трудової книжки та виплаті передбаченої законом суми заробітної плати, компенсації невикористаної відпустки, середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, вихідної допомоги.

Посилаючись на порушення своїх прав, після уточнення вимог, просив зобов'язати відповідача внести в трудову книжку запис про його звільнення за ч.3 ст.38 КЗпПУ із 06 червня 2017 року та видати йому трудову книжку. Стягнути із відповідача в рахунок сплати єдиного соціального внеску на відповідні бюджетні рахунки Пенсійного фонду України 47 727,10 грн. Стягнути із відповідача на його користь невиплачену заробітну плату в розмірі 13586,04 грн., компенсаційні виплати за несвоєчасну виплату заробітної плати згідно зі

- 2 -

ст.ст.2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» за період із 01 січня 2013 року по 28 листопада 2017 року у розмірі 25741,55 грн., заборгованість з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст.117 КЗпП України за період із 02 червня 2017 року по 02 листопада 2017 року у розмірі 15243 грн., компенсацію за невикористану відпустку згідно зі ст.83 КЗпП України за період із 01 січня 2013 року по 28 листопада 2017 року у розмірі 7943,12 грн. та заборгованість з виплати вихідної допомоги на підставі ст.44 КЗпП України в розмірі 9145,79 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року позов задоволено частково. Зобов'язано відповідача внести у трудову книжку позивача запис про звільнення із 06 червня 2017 року, стягнуто із відповідача на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 9145,80 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні 6097,07 грн., а всього стягнуто 15242,80 грн., вирішено питання про судові витрати. Віншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його вимог про стягнення із відповідача невиплаченої заробітної плати в розмірі 13586,04 грн., компенсаційних виплат за несвоєчасну виплату заробітку за період з 01 січня 2013 року по 28 листопада 2017 року у розмірі 25741,55 грн., боргу з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2017 року по 02 листопада 2017 року у розмірі 15243 грн. і ухвалити нове рішення, яким його вимоги у вказаній частині задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального і матеріального права. Скарга мотивована тим, що внаслідок неповного дослідження доказів у справі суд прийшов до помилкового висновку про погашення відповідачем боргу по заробітній платі в розмірі 13586,04 грн., хоча картки рахунку 661 містять нарахування заробітку, а докази його виплати відсутні. Стягуючи середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні у сумі 6097,07 грн., суд прийшов до помилкових висновків, що погашення боргу відбулося 14 серпня 2017 року, не врахувавши борг по заробітній платі в розмірі 13586,04 грн., а тому стягненню підлягає середній заробіток у розмірі 15243 грн. Рішення суду в частині відмови у стягненні компенсаційних виплат за несвоєчасну виплату заробітку за період з 01 січня 2013 року по 28 листопада 2017 року у розмірі 25741,55 грн. обумовлене неповним ознайомленням з матеріалами справи, зокрема із наданим позивачем розрахунком суми компенсації, який додано до заяви про збільшення позовних вимог.

Відповідач Комунальний заклад «Парк культури та відпочинку «Гідропарк» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив позов частково, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_4 належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача Дроздовський Л.П. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Треті особи належно повідомлені про час розгляду справи, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення

- 3 -

суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки порушенням трудового законодавства з боку відповідача при звільненні позивача.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу відповідача № 61-к від 16 грудня 2002 року позивач прийнятий на роботу на посаду майстра.

02 червня 2017 року ОСОБА_2 подав відповідачу заяву про звільнення його за власним бажанням із 06 червня 2017 року у зв'язку із порушенням роботодавцем трудового законодавства, а саме - невиплатою заробітної плати, згідно ч.3 ст.38 КЗпПУ.

Наказом відповідача № 21-к від 15 червня 2017 року ОСОБА_2 звільнено із посади за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпПУ з 06 червня 2017 року з виплатою компенсації за невикористану відпустку за 12 календарних днів.

Встановлено, що запис у трудовій книжці не відповідає тексту наказу, а саме - не містить дати звільнення позивача із 06 червня 2017 року, як вказано у наказі.

Відповідно до п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 вересня 1993 року усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

З огляду на вимоги Інструкції та відсутність дати звільнення позивача у запису в трудовій книжці, суд першої інстанції вірно задоволив вимоги та зобов'язав відповідача внести у трудову книжку ОСОБА_2 запис про звільнення із 06 червня 2017 року відповідно до змісту наказу про звільнення № 21-к від 15 червня 2017 року.

Також, суд правильно стягнув із відповідача на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу.

Відповідно до приписів ст.44 КзпПУ при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Оскільки позивача звільнено з посади майстра на підставі п.3 ст.38 КзпПУ, суд правильно стягнув на його користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 9145,80 грн. (3048,60 грн. х 3).

Колегія суддів погоджується із висновками суду про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із ч.1 ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про

- 4 -

нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст.117 КзпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що при звільненні позивача з ним не було проведено розрахунок у повному обсязі. Остаточний розрахунок по заборгованості по заробітній платі здійснено з позивачем 14 серпня 2017 року, що узгоджується із дослідженими судом картками рахунку: 661 Програми «1С Бухгалтерії». Доказів на спростування даної обставини відповідачем не надано.

За таких обставин суд обгрунтовано стягнув на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період із 07 червня по 14 серпня 2017 року у розмірі 6097,07 грн. При цьому суд вірно керувався п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року, та навів у рішенні відповідні розрахунки.

Відмовляючи у задоволенні решти вимог, суд виходив із їх недоведеності та безпідставності.

При цьому суд вірно виходив з того, що вимоги про стягнення із відповідача в рахунок сплати єдиного соціального внеску на відповідні бюджетні рахунки Пенсійного фонду України 47 727,10 грн. безпідставні, бо як вбачається із матеріалів справи відповідач перераховував єдиний соціальний внесок за спірний період. В той же час, питання зарахування Пенсійним Фондом даних коштів не є предметом розгляду даної справи і в разі наявності спору, підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Щодо вимог про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7943,12 грн. за період з 01 січня 2013 року по 28листопада 2017 року, то суд вірно виходив з того, що щорічні відпустки надавалися позивачу відповідно до наказів і використані ним в повному обсязі. За останні 20 днів невикористаної відпустки 2017 року, позивачу нараховано та виплачено компенсацію у розмірі 1909,38 грн., що підтверджується довідкою Департаменту культури м. Києва КЗ «Парк культури та відпочинку «Гідропарк» та даними картки рахунку :661 Програми «1С Бухгалтерії».

Також суд вірно послався на недоведеність вимог в частині стягнення невиплаченої заробітної плати в розмірі 13586,04 грн., компенсаційних виплат за несвоєчасну виплату заробітку за період з 01 січня 2013 року по 28 листопада 2017 року у розмірі 25741,55 грн.

Колегія суддів погоджується із такими висновками і вважає їх правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд прийшов до помилкового висновку про погашення відповідачем боргу по заробітній платі за червень-серпень, грудень 2013 року, липень 2017 року в розмірі 13586,04 грн.оскільки картки рахунку 661 містять нарахування заробітку, а докази його виплати відсутні необгрунтовані і спростовуються матеріалами справи, в тому числі додатково наданими відповідачем відомостями на виплату грошей позивачу за вказані періоди, які містять підписи позивача про отирмання заробітку (т.2 а.с.170-173).

З викладених вище підстав доводи скарги про помилковість стягнення судом середнього заробітку за період затримки розрахунку у сумі 6097,07 грн. з огляду на наявність боргу в розмірі 13586,04 грн. необгрунтовані.

Колегія суддів вважає необгрунтованими посилання у скарзі на те, що рішення суду в частині відмови у стягненні компенсаційних виплат за несвоєчасну виплату заробітку за період з 01 січня 2013 року по 28 листопада 2017 року у розмірі 25741,55 грн. обумовлене

- 5 -

неповним ознайомленням з матеріалами справи, зокрема із наданим позивачем розрахунком суми компенсації, який додано до заяви про збільшення позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині суд вірно керувався їх недоведеністю. Зокрема, суд виходив із неможливості самостійно встановити починаючи із 2013 року розмір невиплаченої позивачу заробітної плати (після утримання податків і обов'язкових платежів) за кожний місяць і потреби у цьому у спеціальних знаннях.

Відповідно до положень ч.5 ст.12 ЦПК України судом першої інстанції вірно було роз'яснено представнику позивача його процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема право на звернення до суду із клопотанням про призначення відповідного експертного дослідження, однак сторона позивача клопотань про призначення судової експертизи не заявляла.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем розміру компенсації втрати частини доходу, а його розрахунок на підставі індивідуальних відомостей про застраховану особу, відомостей на виплату грошей та картки рахунку: 661 «1С Бухгалтерії» починаючи з 2013 по 2017 роки потребують спеціальних знань, де за власною ініціативою у встановлений законом спосіб, суд не наділений правом на самостійне збирання доказів, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: