Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 757/65718/17-ц

провадження № 61-34920св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представники відповідача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року в складі судді Батрин О. В. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року в складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О.,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про знесення самочинно збудованих будівельних конструкцій.

Разом з позовом, ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що на час звернення до суду з позовом продовжувалось самочинне будівництво на земельній ділянці, розташованій по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, що завдає значної шкоди позивачу як власнику сусідньої земельної ділянки.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просила суд накласти арешт на майно, а саме: земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, а також заборонити ОСОБА_4 та будь-якім іншим організаціям та особам проводити по АДРЕСА_1 земельні, підготовчі та будівельні роботи на вищезазначеній земельній ділянці.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого

2018 року, заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на майно, а саме: земельну ділянку, розташовану по

АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Заборонено ОСОБА_4 та будь-яким іншим організаціям та особам проводити земельні, підготовчі та будівельні роботи на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1, по АДРЕСА_1.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що обраний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами. Разом з тим, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

У червні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, забезпечуючи позов про знесення самочинно збудованих будівельних конструкцій шляхом заборони ОСОБА_4 та будь-яким іншим організаціям та особам проводити земельні, підготовчі та будівельні роботи на земельній ділянці, розташованій по АДРЕСА_1, а також накладення арешту на вказану земельну ділянку, не врахував неспівмірність заходів забезпечення позову із заявленими вимогами. Разом з тим, накладаючи арешт на вказану земельну ділянку, суд вирішив питання щодо прав та обов'язків особи, яка не є стороною у справі та не була залучена до участі у справі.

У серпні 2018 року ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_8, подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України 2004 року поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України 2004 року забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України 2004 року).

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зобов'язати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами. При встановлені зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Предметом позову у даній справі є знесення самочинно збудованих будівельних конструкцій на земельній ділянці по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на праві власності, оскільки указане будівництво порушує права позивача як суміжного землекористувача.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, ОСОБА_2, посилалась на те, що на час звернення до суду з позовом продовжувалось самочинне будівництво на земельній ділянці, розташованій по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, що завдає значної шкоди їй як власнику сусідньої земельної ділянки.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, що належить на праві власності відповідачу та заборони ОСОБА_4 та будь-яким іншим організаціям та особам проводити земельні, підготовчі та будівельні роботи на земельній ділянці відповідача, суди виходили із змісту позовної заяви і пояснень представника позивача.

Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи заяву, не навели жодних обґрунтованих мотивів з яких вони дійшли висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у цивільній справі, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль.

Не дослідили обставин, які повинні бути враховані на етапі дослідження заяви про вжиття заходів забезпечення позову, а саме: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; не врахували співмірності вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Докази того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду матеріали справи не містять.

У порушення вищевикладених вимог, не здійснили оцінку наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення, враховуючи те, що метою забезпечення позову є реалізація в майбутньому актів правосуддя, у той час як накладення арешту на земельну ділянку відповідача не забезпечить, у разі задоволення позову, виконання рішення щодо знесення самочинно збудованих будівельних конструкцій.

З огляду на вищевикладені вимоги норм процесуального права, помилковими є висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав, передбачених статтями 151, 152, 153 ЦПК України 2004 року (аналогічні за змістом положення передбачені й нормами статей 149, 150, 153 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року) для задоволення заяви про забезпечення позову у даній справі.

Враховуючи те, що суди неправильно застосували у даній справі наведені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання щодо забезпечення позову, а це відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для скасування ухвал, постановлених у цій справі і прийняття нової постанови про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 389, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про знесення самочинно збудованих будівельних конструкцій відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнанні нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та у подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило