Провадження № 2-о/537/41/2018 Справа № 537/1325/18
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.04.2018 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі: головуючої судді Зоріної Д.О., при секретарі Чернявській А.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кременчуці Полтавської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, згідно якої просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт його належності до національності «німець»; зобовязати Центральний відділ реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції внести зміни в актовому записі від 09 вересня 1959 року про його народження, де в графі «національність батька» вказати національність «німець».

Заяву обґрунтовує тим, що він народився 16 серпня 1959 року у місті Кременчуці. У його свідоцтві про народження батьками записані: батько ОСОБА_2 та мати ОСОБА_3 У цьому свідоцтві національність заявника не зазначена, а лише зазначено, що його мати за національністю українка, а батько росіянин. Відповідно до свідоцтва про народження батька заявника, ОСОБА_2, бабуся заявника ОСОБА_4 за національністю була німкенею. Заявник зазначає, що в усіх документах його батька була вказана національність «росіянин» у звязку із прийнятим ним таким рішенням через побоювання гоніння осіб німецької національності, що мали місце в післявоєнні часи. Рішенням автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 10 жовтня 2017 року встановлено факт належності батька заявника ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до національності «німець».

ОСОБА_1 зазначає, що в його сімї дотримуються німецьких традицій, він є членом Громадської організації «Кременчуцьке товариство німців «Відергебурт». Встановлення факту належності заявника до національності «німець» необхідне йому для встановлення національної приналежності та підтвердження німецького походження, та можливості отримати статус пізнього переселенця та можливість переїхати на постійне місце проживання до Німеччини. ОСОБА_1 вказує, що з урахуванням того, що національність особи визначається відповідно до національності одного з батьків, а національність його батька судовим рішенням встановлена «німець», заявник ідентифікує себе як німця, та вказане свідчить про його приналежність до німецької національності, у звязку із чим останній і вимушений звернутись до суду.

Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 23 квітня 2018 року вимоги ОСОБА_1 в частині зобовязання Центрального відділу реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції внести зміни в актовому записі від 09 вересня 1959 року про його народження, де в графі «національність батька» вказати національність «німець», залишено без розгляду.

Заявник, ОСОБА_1, в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав до суду заяву, згідно якої просив суд розглянути справу без його участі та зазначив, що заяву підтримує.

Представник заявника, ОСОБА_1 ОСОБА_5, надала до суду заяву, згідно якої просила розглянути справу без її участі та зазначила, що заяву підтримує та просить її задовольнити.

Представник заінтересованої особи, Кременчуцького міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області, в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, згідно поданої заяви, просив розглянути справу без його участі.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі заявника та представника заінтересованої особи на підставі письмових матеріалів справи.

Суд, враховуючи думку заявника ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5, думку представника заінтересованої особи, Кременчуцького міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області - ОСОБА_6, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

16 серпня 1959 року у місті Кременчуці Полтавської області народився ОСОБА_1, що вбачається зі свідоцтва про народження серії ІІ-УР № 106144, видане 09 вересня 1959 року Міським бюро РАЦС міста Кременчука.

Батьками ОСОБА_1 у вказаному свідоцтві значаться батько - ОСОБА_2 із зазначенням національності «росіянин», та мати ОСОБА_3, із зазначенням національності «українка».

У свідоцтві про народження батька заявника ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, серії ІІІ-РУ №413890, виданого повторно 12 травня 1982 року Міським бюро РАЦС міста Саратов, вказана національність його батька ОСОБА_7 «росіянин», та національність матері ОСОБА_4 «німкеня».

Згідно довідки Громадської організації «Кременчуцьке товариство німців «Відергебурт» №1/05-02/2018, заявник ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з вересня 2002 року та по теперішній час є членом Громадської організації «Кременчуцьке товариство німців «Відергебурт»; з січня 2018 року відвідує курси німецької мови.

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 10 жовтня 2017 року по справі №524/5801/17, яке набрало законної сили 08 грудня 2017 року, встановлено факт належності батька заявника - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, до національності «німець».

Частиною 4 статті 82 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, в судовому засіданні встановлена національність батька заявника ОСОБА_2 - «німець», що підтверджується належним доказами, і сам заявник ОСОБА_1 ідентифікує себе як німець, що в свої чергу свідчить про приналежність заявника до німецької національності.

Національність особи визначається відповідно до національності одного з батьків.

Відповідно до статті 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.

Згідно пункту 3 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються краї корінних народів і національних меншин.

Статтею 1 Рамкової конвенції ОСОБА_3 Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції ОСОБА_3 Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємно частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції ОСОБА_3 Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції ОСОБА_3 Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР, кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у звязку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими.

Частиною 1 статті 11 Рамкової конвенції ОСОБА_3 Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції ОСОБА_3 Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР визначено, що сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-ХІІ, відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, повязаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України.

Окрім того, відповідно до статті 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-ХІІ, до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

Нормами статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-ХІІ, визначено, що громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно із положеннями статей 269, 270, 300 Цивільного кодексу України право на національність є особистим немайновим правом.

Відповідно до статті 300 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на індивідуальність; фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

26 червня 1992 року Верховною Радою України було затверджено Постанову «Про затвердження положень про паспорт громадянина України» та свідоцтва про народження» № 2503-ХІІ, де не передбачено визначення національності фізичної особи громадянина України, тобто з прийняттям вказаної постанови з паспорту громадянина України та свідоцтва про народження була виключена графа про національність.

За викладених обставин, на даний час нормативно-правовими актами України не передбачена можливість визначення національності громадян України у документі, який посвідчує таку особу.

Згідно із положеннями статті 293 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Наведений у статті 315 Цивільно-процесуального кодексу України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Відповідно до положень частини 2 статті 315 Цивільно-процесуального кодексу України, у судовому поряду можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено інший порядок їх встановлення.

Згідно із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, шо мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якшо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, шо має юридичне значення; встановлення факту не повязується з наступним вирішенням спору про право.

Також пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав.

Так, встановлення факту належності ОСОБА_1 до національності «німець» необхідно йому для підтвердження німецького походження, та можливості отримати статус пізнього переселенця та можливість переїхати на постійне місце проживання до Німеччини.

З матеріалів справи вбачається, що у 2002 році з метою переїзду на постійне місце проживання до Німеччини батьками заявника, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, подавалися документи до Федерального адміністративного відомства, однак їм відмовлено звязку з тим, що ОСОБА_2 не відповідає визначенню «пізній переселенець».

Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, приймаючи до уваги той факт, що ОСОБА_1 усвідомлює себе німцем; враховуючи встановлений в судовому засіданні факт належності його батька до національності «німець», а також те, що національність особи визначається відповідно до національності одного з батьків, оскільки встановлення факту належності заявника до національності «німець» має юридичне значення, так як заявник довів даний факт і діючим законодавством не визначено іншого порядку його встановлення, суд приходить до висновку, що вимоги заявника законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 5, 10, 13, 19, 76, 77, 81, 263, 264, 265, 293, 315, 319 Цивільно-процесуального кодексу України, статтями 269, 270, 300 Цивільного кодексу України, Законом України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-ХІІ, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1, про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: 39600, АДРЕСА_1) до національності «німець».

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_8