Житомирський апеляційний суд
Справа №278/587/18 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є.О.
Категорія 2 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №278/587/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту, припинення та визнання права власності на земельну ділянку,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області, ухвалене 24 вересня 2018 року суддею Грубіяном Є.О. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 02 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом у якому, з урахуванням заяви від 16.08.2018 про збільшення позовних вимог (а.с. 77), просила: визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 від 11.01.2010 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером НОМЕР_2 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд виданого на ім'я ОСОБА_2; припинити право власності останнього на вказане нерухоме майно; визнати за нею право на оформлення у власність частини вказаної земельної ділянки.

В обґрунтування позову послалася на те, що вона та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_2 Проте вона не може оформити своє право власності на частину земельної ділянки, на якій розташований зазначений будинок, у зв'язку із отриманням відповідачем Державного акту на право власності на всю земельну ділянку.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2018 року позов задоволено частково. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_3 серії НОМЕР_1, виданий 11.01.2010 на ім'я ОСОБА_2 з кадастровим номером НОМЕР_2 та цільовим призначенням для будівництва житлового будинку господарських приміщень і споруд. В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, вказане судове рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог просить скасувати та ухвалити нове - про задоволення її позову в повному обсязі.

На її думку суд, відмовляючи їй у задоволенні позову у частині вимог про припинення права власності ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно та визнання за нею права на оформлення у власність частини вказаної земельної ділянки, не врахував що таке може призвести до неможливості визначення точної площі спірної земельної ділянки, а відтак і неможливості вирішення спору по суті. Зазначила також, що право власності на майно, яке за законом не може належати цій особі є підставою для припинення права власності (ст. 346 ЦК України).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 (а.с. 112-113), посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить вказане судове рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити у цій частині нове - про відмову у задоволенні позову останньої, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

На його думку, суд помилково виходив із того, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст.120 ЗК України позивачка як співвласник будинку має беззаперечне право на отримання у власність частини земельної ділянки, на якій розташований будинок, оскільки земельна ділянка на якій розташований будинок не перебувала у власності спадкодавця. Суд також не з'ясував на яких підставах та в якому обсязі спадкодавець користувався спірною земельною ділянкою. Крім того, вважає, що визнанню недійсним Державного акту на земельну ділянку має передувати скасування акту органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий цей акт, та до участі у справі має бути залучений такий орган. Також, на його думку, суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачкою не пропущений строк позовної давності, про застосування якої він подав відповідну заяву.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 свою апеляційну скаргу підтримали, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - не визнали. ОСОБА_2 - свою апеляційну скаргу підтримав, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - не визнав.

Заслухавши пояснення учасників справи, представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування; відшкодування заподіяння збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого 24 лютого 2009 року, виданого третьою Житомирською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 набув право власності на ? частину житлового будинку по вул. АДРЕСА_4.

11 січня 2010 року відповідач отримав державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельні ділянку площею 0,25 га, що розташована за вказаною адресою, з кадастровим номером НОМЕР_2 з цільовим призначенням для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 42).

У подальшому, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 22 листопада 2010 року у цивільній справі № 2 - 385/10 визнано недійсним у 1/2 частині вищевказане свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 лютого 2009 року, видане на ім'я ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку за вказаною вище адресою, визнано недійсною у 1/2 частині реєстрацію права власності ОСОБА_2 на цей будинок та визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину цього житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5-8).

22 вересня 2017 року Станишівською сільською радою Житомирського району Житомирської області ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,125 га для обслуговування 1/4 частини будинку за адресою: АДРЕСА_5 у зв'язку із наявністю оскаржуваного акту (а.с. 10, 11).

25 липня 2017 року позивач зареєструвала право власності на 1/4 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_6 на підставі вищевказаного рішення суду (а.с.9).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що сторони є співвласниками ? частини будинку, а оформлений ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку порушує право ОСОБА_1 на відповідну частину земельної ділянки, необхідну для обслуговування її частини будинку.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що визнанню недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку має передувати обов'язкове скасування рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий цей акт, є помилковими, з огляду на те, що визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15). Отже, посилання ОСОБА_2 на необхідність залучення до участі у справі органу місцевого самоврядування є також безпідставними.

Про наявність оскаржуваного акту ОСОБА_1 дізналася із відповіді сільської ради від 23.10.2017 про відмову у наданні їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,125 га для обслуговування 1/4 частини належного їй будинку, а тому посилання відповідача на пропущення нею строку позовної давності є помилковими (а.с.10, 11). Ухвалення судом 22.11.2010 рішення про визнання за нею права на частину будинку не може вказувати на початок перебігу строку позовної давності у спірних правовідносинах.

Посилання ОСОБА_2 на необхідність з'ясування судом обставин, на яких підставах та в якому обсязі спадкодавець користувався спірною земельною ділянкою не мають правового значення для вирішення спору, оскільки виданий відповідачеві державний акт на право власності на земельну ділянку порушує право ОСОБА_1 на користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування належної їй на праві власності частини будинку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності правових підстав для задоволення позову в частині припинення права власності на земельну ділянку з підстав, визначених п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України є помилковими, оскільки вичерпний перелік підстав для припинення такого права визначений ст. 140 ЗК України.

Посилання позивачки на безпідставну відмову суду у задоволенні позову про визнання за нею права власності на ? частину земельної ділянки, є безпідставними з огляду на те, що суд не може підміняти інший орган влади, до компетенції якого відноситься вирішення питань щодо набуття права власності або права користування земельними ділянками. Зокрема, згідно з частинами першою, другою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Сторони звільнені від сплати судового збору, а тому такі витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 17 грудня 2018 року.