Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач -Суддя доповідач
Провадження № 22ц/782/213/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року м.Сєвєродонецьк

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Дронської І.О.

суддів: Карташова О.Ю., Яреська А.В.,

за участю секретаря Єгорової О.П.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»

представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку Луганської області у спрощеному порядку апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 лютого 2018 року, ухвалене суддею Бароніним Д.Б. 06 лютого 2018 року в м.Сєвєродонецьку Луганської області, повне судове рішення складено 06 лютого 2018 року

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання умови кредитного договору недійсною, стягнення коштів та визнання припиненими зобов'язань за кредитним договором

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 14.07.2009 року між ним та відповідачем ПАТ «Альфа-Банк» був укладенний кредитний договір № 490157131, за умовами п.1.1. якого відповідач надав позивачу кредит у сумі 45461,80 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,01 % річних та комісії за дії Банку, що вчиняються на користь позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобов'язань за цим Договором (комісія за управління кредитом) у розмірі 2% від суми кредиту за кожний місяць користування кредитом, при цьому щомісячний платіж, включаючи погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредиту та комісії за управління кредитом складає 1383,24 грн., з яких сума в розмірі 909,24 грн. є щомісячним нарахуванням комісії за користування кредитом. Позивач вважає, що зазначений у кредитному договорі обов'язок сплачувати, крім процентів за користування кредитом, ще й додаткову комісію в сумі 909,24 грн. щомісяця є таким, що суперечить нормам діючого законодавства, є несправедливою умовою договору щодо споживача відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є недійсним з моменту його укладення та просив суд в порядку ст.216 ЦК України повернути сплачені платежі за кредитним договором у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 85927,63 грн., що складються з платежів за комісію Банку відповідно до графіку за 95 місяців та відповідним зменшенням суми на 450,17 грн., яку необхідно було сплатити в рахунок погашення основного боргу за кредитом відповідно до графіку платежів. За 96 (останній) місяць користування кредитом комісія Банку за управління кредитом позивачем не сплачувалась.

Також позивач вважає, що нарахування відповідачем за кредитним договором штрафних санкції в сумі 52686,34 грн., не відповідає умовам кредитного договору та Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Таким чином, існуюча заборгованість зі сплати штрафних санкцій за кредитним договором, в тому числі яка виникла з 10.08.2016 року, вважається незаконною, а тому не може бути нарахована відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Позивач вважає, що всі платежі за кредитним договором, які нараховані відповідно до умов кредитного договору, сплачені у повному обсязі, а тому є необхідність у визнанні припиненими зобов'язання за кредитним договором в порядку ст. 599 ЦК України. Позивач просив суд визнати умову кредитного договору № 490157131 від 14.07.2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом в розмірі 909,24 грн., недійсною з моменту укладення договору; стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 суму сплаченої комісії у розмірі 85927,63 грн.; визнати припиненими зобов'язання за кредитним договором № 490157131 від 14.07.2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» у зв'язку з його виконанням.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання умови кредитного договору недійсною, стягнення коштів та визнання припиненими зобов'язань за кредитним договором, задоволено.

Визнано умову кредитного договору № 490157131 від 14.07.2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 909,24 грн. недійсною з моменту укладення договору.

Стягнуто з ПАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 суму сплаченої комісії у розмірі 85927,63 грн.

Визнано припиненими зобов'язання за кредитним договором № 490157131 від 14.07.2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» у зв'язку з його виконанням.

Стягнуто з ПАТ «Альфа-Банк» в дохід держави судовий збір у розмірі 1499,28 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони в судовому засіданні визнали, що спірний кредитний договір є саме договором споживчого кредиту, умова кредитного договору № 490157131 від 14.07.2009 року, укладеного між сторонами щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом в розмірі 909,24 грн. є недійсною з моменту укладення договору, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченої комісії у розмірі 85927,63 грн. (86377,80 грн. - 450,17 грн.) є законною і обґрунтованою, судом перевірено розрахунки сторін щодо платежів за кредитним договором, у разі правильного зарахування проведених позивачем платежів (із урахуванням недійсності умов договору про сплату щомісячної комісії) підстав для нарахування штрафів виникнути у відповідача не могло, позивач ніколи не допускав повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісії за управління кредитом понад 210 днів, нараховані банком позивачу суми пені є повністю необґрунтованими та не можуть вважатися дійсним і законним зобов'язанням, яке існує у позивача на підставі договору або закону, у справі існують достатні підстави для визнання припиненими зобов'язання за кредитним договором у зв'язку із виконанням зобов'язань боржником належним чином та у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідачем ПАТ «Альфа-Банк» подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині визнання договору частково недійсним та стягнення з ПАТ «Альфа-Банк» коштів, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, скаржник просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання умови кредитного договору № 490157131 від 14.07.2009 року щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 909,24 грн. недійсною з моменту укладення договору та скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ «Альфа-Банк» суми сплаченої комісії у розмірі 85927,63 грн. Постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання умови кредитного договору № 490157131 від 14.07.2009 року щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 909,24 грн. недійсною з моменту укладення договору та в частині стягнення з ПАТ «Альфа-Банк» суми сплаченої комісії у розмірі 85927,63 грн. Стягнути з ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 2248,92 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Кредитний договір між сторонами був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис у договорі є доказом того, що сторони погодились з його умовами. Укладаючи кредитний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, які у подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. У разі, якщо ті, чи інші умови кредитного договору не влаштовували позивача, при його укладенні, останній не був позбавлений можливості відмовитися від отримання кредитних коштів. На зазначені обставини, як вважає скаржник суд першої інстанції уваги не звернув. Також, як вважає скаржник, судом першої інстанції не взято до уваги те, що комісія, передбачена умовами кредитного договору не є платежем, який споживач сплачує на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь ( ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), а, відповідно до п.1.37 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» щодо розрахунково-касового обслуговування, яке надається банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійснення інших операцій, передбачених договором. Клієнт зобов'язаний, відповідно до ч.4 ст.1068 ЦК України, сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. Також скаржник вважає, що відповідачем не допущено порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів», сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору. Обставини, на які суд посилається як на підставу задоволення позову, зокрема щодо невідповідності п.1.1. кредитного договору змісту актів законодавства України, порушення відповідачем вимог ч.4 ст.11 закону України « Про захист прав споживачів» не знайшли свого підтвердження та не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину.

Позивач ОСОБА_1 скористався своїм правом щодо направлення відзиву на апеляційну скаргу, який мотивовано тим, що за умовами кредитного договору він був зобов'язаний сплачувати щомісяця 1383,24 грн., з яких сума комісії за управління кредитом складає 909,24 грн., вважає, що обов'язок сплачувати крім процентів за користування кредитом, ще й додаткову комісію є таким, що суперечить нормам діючого законодавства, оскільки, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Також особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом. Оскільки відповідач надав кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів», за положеннями ч.5 ст.11, ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст.18 якого до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими у договір не повинні включатися умови, які є несправедливими. Позивач зазначає, що умова про сплату комісії є несправедливою, а тому є недійсною з моменту укладення договору. Відповідачем не надано доказів щодо віднесення послуги з розрахунково-касового обслуговування неіснуючого рахунку до послуги з управління кредитом як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції. Позивач вважає рішення суду першої інстанції у зазначеній справі таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач -скаржник, якого було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи в судове засідання, призначене за клопотанням останнього в режимі відеоконференції у Ленінському районному суді м.Харкова, не з'явився, надіславши на адресу Апеляційного суду Луганської області заяву про розгляд справи без участі представника ПАТ «Альфа-Банк».

Справу розглянуто на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України без участі відповідача-скаржника, за участю позивача ОСОБА_1

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Апеляційний суд, розглядаючи справу відповідно до вимог ст.367 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне перевірити правильність рішення не в повному обсязі, а тільки в оскарженій позивачем частині.

Про необхідність вчинення апеляційним судом таких дій свідчить також роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», зроблені в п.15 постанови про те, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, перевіряючи правильність рішення суду в оскаржуваній частині щодо визнання умови кредитного договору № 490157131 від 14.07.2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 909,24 грн. недійсною з моменту укладення договору та стягнення з ПАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 суми сплаченої комісії у розмірі 85927,63 грн., колегія суддів не має права робити висновків щодо неоскаржуваної частини рішення, а саме визнання за оскаржуваним рішенням припиненими зобов'язання за кредитним договором № 490157131 від 14.07.2009 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» у зв'язку з його виконанням.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до п. 1.1. кредитного договору № 490157131 від 14.07.2009 року, ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір, згідно з умовами якого позичальнику надається кредит у розмірі 45461,80 грн., а позичальник зобов'язується своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом у розмірі 0,01% річних та комісію за дії Банку, що вчиняються на користь позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобов'язань за цим договором у розмірі 2% від суми кредиту за кожний місяць користування кредитом, а також виконати інші умови договору та повертати кредит Банку в сумах та в строки, визначені графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є додатком № 1 до цього договору, але в будь-якому випадку не пізніше 14.07.2017 року.

Також судом першої інстанції встановлено, що умовами спірного кредитного договору передбачено, що:

-належне виконання позичальником зобов'язань за договором забезпечується пенею та штрафом, що передбачені договором, п. 1.4 кредитного договору;

-позичальник має право повернути кредит (його частину) достроково без згоди Банку, але виключно у будь-який з термінів (днів) чергового повернення частини кредиту. Дострокове повернення кредиту в інші терміни (дні) не допускається, п. 1.6 кредитного договору;

-нарахування процентів на залишок заборгованості за кредитом здійснюється щомісячно протягом періоду від дня надання кредиту до 14.07.2017 року, виходячи з 30 днів у місяці та 360 днів у році. Після кінцевої дати повернення, вказаної в п. 1.1. договору та наявності невиконаних зобов'язань позичальника за договором, Банк автоматично припиняє нарахування процентів. В такому разі позичальник сплачує неустойку, згідно п. 5.5. Договору, п. 1.7. кредитного договору;

-позичальник зобов'язується повертати отриманий кредит, сплачувати проценти за користування ним, комісії за управління кредитом, супутні послуги та інші фінансові зобов'язання у сумах та строки, визначеному розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та графіком платежів по кредиту та з урахуванням п.п. 7.2-7.5 договору, п. 3.1. кредитного договору;

-за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або сплати комісії за управління кредитом та/або інших платежів позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 100,00 грн. за перший прострочений платіж, за двома платежами підряд - 200,00 грн., за трьома - 300,00 грн., за чотирма та більше прострочених платежів підряд - 350,00 грн. При цьому першим простроченням вважається випадок, коли позичальник не забезпечив наявність на рахунку суми згідно з графіком передбаченим додатком № 1 до цього договору. Другим (третім, четвертим і далі) пропуском поспіль вважається несплата чергового платежу при наявності відповідно одного (двох, трьох і далі) несплачених платежів. Обов'язок сплати штрафу виникає у позичальника на п'ятий календарний день, наступний за датою платежу, що визначена в додатку № 1. Сплата штрафу не звільняє позичальника від виконання зобов'язань, за порушення яких він передбачений, і так само не звільняє його від обов'язку понад суму штрафу у повному обсязі відшкодувати Банку збитки, заподіяні невиконанням або неналежним виконанням своїх зобов'язань за договором, п. 3.2. кредитного договору;

-повернення кредиту, сплата процентів, комісій за управління кредитом, супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань здійснюється щомісячно у строки, визначені у розрахунку з урахуванням умов, що встановлені пп. 1.7, 1.8 договору, п. 7.2 кредитного договору;

-погашення заборгованості за договором здійснюється у такій черговості: прострочені проценти та/або комісії за управління кредитом (за їх наявності); прострочена сума кредиту (за її наявності); штраф за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів та/або комісії за управління кредитом (за їх наявності); штраф за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом та/або комісій за управління кредитом понад 90 та/або 150 та/або 210 днів; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; строкові проценти та/або комісії за управління кредитом (за їх наявності); строкове повернення кредиту; дострокове повернення кредиту, п. 7.4 кредитного договору;

-пунктами 5.5 та 7.8 кредитного договору визначені випадки та порядок нарахування штрафів і пені позичальнику за порушення умов договору: пеня нараховується позичальнику за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісії за управління кредитом понад 210 днів, крім штрафів, за кожний повний місяць прострочення понад 210 днів.

Також судом першої інстанції встановлено, що кредит, який було надано позивачу згідно із договором № 490157131 від 14.07.2009 року є споживчим, адже такий кредит було надано позивачу як фізичній особі для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а саме для сплати платежів з виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, укладеного із Банком (п. 1.3 договору). В судовому засіданні позивач та представник відповідача також визнали, що спірний кредитний договір є саме договором споживчого кредиту. Згідно із поясненнями сторін особливість формулювання п. 1.3 договору обумовлена тим, що раніше в 2008 році позивач уклав із банком договір споживчого кредиту в доларах США, але за проханням позивача банк погодився укласти аналогічний договір в гривневому еквіваленті.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивачем на адресу відповідача був надісланий лист, в якому ОСОБА_1 просив надати обґрунтований розрахунок суми заборгованості за кредитним договором № 490157131 від 14.07.2009 року з урахуванням врегулювання штрафних санкцій станом на 01.04.2013 року між банком та позичальником та вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на який відповідач, листом № 28681-23.1-б/б від 13.04.2017 року, повідомив позивача про те, що Банк пішов назустріч та прийняв рішення щодо врегулювання заборгованості в частині штрафних санкцій станом на 01.04.2013 р. за Кредитним договором №4.04.2013р., на телефон позивача було відправлено смс-повідомлення з нагадуванням про здійснення чергового платежу у розмірі 1383,25 грн. до 14.04.2013 р. 24.04.2013 р. на рахунок позивача було зараховано 1385,00 грн. Даної суми було недостатньо для погашення поточної заборгованості та нарахованих штрафних санкцій у розмірі 100,00 грн. Платежів, що надходили в подальшому, було недостатньо для погашення попередньої заборгованості та поточного платежу, в результаті чого знову були нараховані штрафні санкції. Також відповідач вказав, що діяльність ПАТ «Альфа-Банк» щодо стягнення заборгованості за кредитами здійснюється виключно у спосіб та на підставах, передбачених чинним законодавством України. ПАТ «Альфа-Банк» не може задовольнити прохання позивача щодо закриття Кредитного договору, оскільки всі нарахування здійснювались у відповідності до умов договору.

Згідно копії листа № 68793-23.1-б/б від 28.09.2017 року, позивача повідомлено Банком про те, що всі нарахування за договором здійснюються згідно з умовами кредитного договору. Станом на 28.09.2017 року заборгованість за договором становить 54045,75 грн. та складається відповідно до умов договору з: комісії - 909,24 грн.; залишку суми кредиту - 450,17 грн.; штрафних санкцій - 52686,34 грн.

З урахуванням зазначеного, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за дії банку, що вчиняються на користь позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобов'язань за договором, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію щомісячно надаються позивачу, з урахуванням того, що відповідач нараховував, а позивач сплачував комісію за невизначені послуги, що супроводжують кредит і здійснюються на користь банку, а саме за сприяння позичальнику у виконанні своїх зобов'язань за договором на користь банку, суд першої інстанції дійшов висновку щодо несправедливості та незаконності таких нарахувань, при цьому, у мотивувальній частині рішення судом першої інстанції зазначено, що той факт, що сторонами в кредитному договорі № 490157131 від 14.07.2009 року було встановлено проценти за користування кредитом лише у розмірі 0,01% річних, не впливає на ступінь несправедливості умов кредитного договору про сплату споживачем на користь банку щомісячної комісії, адже по-перше встановлення сторонами будь-якого розміру процентів за користування кредитом є проявом вільного волевиявлення учасників правочину та принципу свободи договору відповідно до ч. 3 ст. 203, ст. 627 ЦК України, а по-друге несправедливість умов договору споживчого кредиту про сплату щомісячної комісії за невизначені послуги, що супроводжують кредит і здійснюються на користь банку, не залежить від розміру відсотків за користування кредитом. Подібні умови договору споживчого кредиту мають визнаватися несправедливими незалежно від розміру відсотків за користування кредитом, адже сплата споживачем комісії за невизначені послуги абсолютно не відповідає принципу добросовісності та створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що умову кредитного договору № 490157131 від 14.07.2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом в розмірі 909,24 грн., слід визнати недійсною з моменту укладення договору, при цьому суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання відповідача на застосування строків позовної давності, оскільки судом встановлено, що сторони домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають з даного договору, включаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплати неустойок тощо становить 50 років. Сторонами встановлено, що вказане застереження до цього договору є договором про збільшення позовної давності, п.8.4. спіного договору.

Вирішуючи питання щодо вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення на користь останнього з ПАТ «Альфа-Банк» суми сплаченої комісії у розмірі 85927,63 грн., судом першої інстанції зазначено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним, та враховуючи, що позивачем на виконання недійсної умови кредитного договору про сплату щомісячної комісії було сплачено відповідачу суму комісії в розмірі 909,24 грн. за 95 місяців, тобто загалом сума сплаченої комісії складає 86377,80 грн. (909,24 грн. х 95), та бажання позивача зарахувати сплачені ним раніше суми незаконної комісії в рахунок погашення боргу за останній місяць користування кредитом ( тілом кредиту) в сумі 450,17 грн., шо, на думку суду першої інстанції не суперечить п. 1.6, 6.2, 7.4 кредитного договору, які передбачають право позичальника достроково повернути кредит та відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності (ст.3 ЦК України) і не призводить до будь-якого порушення прав відповідача, який, із урахуванням недійсності та невідповідності закону умов кредитного договору щодо щомісячної сплати комісії, мав би самостійно зарахувати попередньо сплачені суми комісії в рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитом без нарахування будь-яких штрафних санкцій, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимога про стягнення з ПАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 суми сплаченої комісії у розмірі 85927,63 грн. (86377,80 грн. - 450,17 грн.) є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Проаналізував наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та наявні, в їх сукупності, всі докази, надані сторонами та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, закон, який їх регулює.

Визначаючи несправедливою та недійсною з моменту укладення договору, умову кредитного договору № 490157131 від 14.07.2009 року щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом в розмірі 909,24 грн. судом першої інстанції, у мотивувальній частині рішення, зроблено детальний аналіз законодавства України з питань кредитування та банківського обслуговування, а також застосовані висновок Конституційного Суду України, висловлений у рішенні від 10.11.2011 року №15-рп/11 щодо поширення на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту положень п.п. 22, 23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України та правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16.11. 2016 року по справі № 6-1746цс16 стосовно несправедливості умов кредитного договору про сплату споживачем на користь банку щомісячної комісії за чітко невизначені послуги, що супроводжують кредит, а тому колегія суддів не вважає за потрібне додатково надавати аналіз застосованим судом першої інстанції правовим нормам.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що позивачем доведена наявність підстав для визнання умови кредитного договору щодо обов'язку ОСОБА_1, як позичальника, сплачувати ПАТ «Альфа-Банк» щомісячну комісію в розмірі 909,24 грн. недійсною з моменту укладення договору, та наявність цих підстав відповідачем не спростована.

За доводами апеляційної скарги скаржник ПАТ «Альфа-Банк» посилається на те, що всі умови кредитного договору були між сторонами узгоджені та договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, на що суд першої інстанції не звернув уваги та не врахував, що позивач, у разі, якщо ті, чи інші умови кредитного договору його не влаштовували не був позбавлений можливості відмовитися від отримання кредитних коштів, а підпис позивача у договорі є доказом того, що сторони погодились з його умовами.

Колегія суддів вважає зазначений довід безпідставним, оскільки судом першої інстанції у повній мірі був досліджений спірний кредитний договір з правовою оцінкою усіх умов цього договору.

Підпис сторонами договору не свідчить про законність його умов та законність його положень.

Дійсно, спірний договір був підписаний позивачем, але зазначене не позбавляє можливості останнього на оспорювання у судовому порядку як окремих умов цього договору так і повністю договору, оскільки, відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а згідно із ч.1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки, між тим, відповідачем у кредитному договорі встановлені ще й інші платежі, окрім коштів, направлених на погашення кредиту та сплати відсотків.

Також колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи скаржника про те, що укладаючи кредитний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, які у подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Колегія суддів погоджується з тим, що умови договору, укладеного між сторонами, не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін, але, як було зазначено вище, позивач довів саме наявність підстав для вимоги про визнання недійсною умови договору щодо включення у щомісячні платежі за кредитним договором, окрім сплати основного боргу за кредитом (тіла кредиту), процентів за користування цим кредитом, ще й додатково комісії в сумі 909,24 грн.

Колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що питання включення в умови споживчих кредитів сплати на користь банку комісії було неодноразово предметом судового розгляду.

Так, відповідно правовим висновкам Верховного суду України, зокрема у постановах №6-80цс13 від 25.09.2013 р. та №6-80цс12 від 12.09.2013 р. - несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та дострокове його погашення, та, як було зазначено судом першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного рішення - у постанові №6-1746цс16 від 16.11.2016 р. - щомісячні комісії за обслуговування кредиту є незаконними, якщо банк не доведе, які саме послуги надаються позичальнику і включаються в таку комісію.

Колегія суддів вважає недоведеним відповідачем які саме послуги надаються позичальнику і включаються в таку комісію ПАТ «Альфа-Банк».

Відповідно до п.1.1. кредитного договору №490157131 від 14.07.2009 року, укладеного між сторонами, комісія щомісячно сплачується на користь відповідача за дії Банку, що вчиняються на користь позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобов'язань за цим договором, а.с. 10.

Колегія суддів оцінює положення п.1.1. щодо комісії неконкретизованими та не зрозумілими щодо визначення, яка саме послуга надається банком позичальнику на його користь та у чому полягає сприяння банком позичальнику у виконанні ним своїх зобов'язань за кредитним договором.

Крім того, колегія суддів критично оцінює довід скаржника в апеляційній скарзі про те, що комісія, передбачена умовами кредитного договору, не є платежем, який споживач сплачує на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь ( ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), із подальшим посиланням скаржника на обов'язок клієнта сплатити плату за розрахунково-касове обслуговування, яке передбачено п.1.37 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», на що, як вважає скаржник, суд першої інстанції уваги не звернув та дав невірну оцінку передбаченій у кредитному договорі виплаті позичальником на користь банку комісії.

Так, колегією суддів встановлено, що складові вартості кредиту визначені відповідачем у Розрахунку сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, що є Додатком до кредитного договору, відповідно до якого платежі за кредитом складаються з «погашення основної суми кредиту», «процентів за користування кредитом» і наданих супутніх послуг на користь банку із зазначенням спірної суми в розмірі 909,24 грн.- «за управління кредитом», при цьому будь-яка оплата послуги за розрахунково-касове обслуговування у Розрахунку не передбачена, оскільки графа «розрахунково-касове обслуговування» не містить зазначення будь-якої суми до сплати, а.с. 12.

Крім того, колегією суддів, як і судом першої інстанції, встановлено, що відповідно до умов кредитного договору розмір щомісячного платежу позивача визначений відповідачем в загальній сумі 1383,24 грн., з якої 909,24 грн.- платіж за комісію, а 474 грн. ( 1383,24 - 909,24) - платіж з погашення основної суми кредиту і процентів за користування кредитом, та, з урахуванням того, що розрахунково-касові операції полягають у забезпеченні руху грошових коштів на рахунках клієнтів банків за їхніми дорученнями, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведена вартість в сумі 909,24 грн. разової розрахунково-касової операції по зарахуванню грошових коштів в сумі 474 грн.

Щодо оскаржуваної частини рішення суду першої інстанції про стягнення з ПАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 суми сплаченої останнім комісії в сумі 85927,92 грн., за доводами апеляційної скарги, то колегія суддів приходить до наступного.

Обґрунтування скаржником підстав для скасування рішення суду першої інстанції в зазначеній частині мотивовано тим, що суд помилково визначив несправедливим положення договору споживчого кредиту щодо зобов'язання позичальника сплачувати щомісячну комісію та визнав умову кредитного договору № 490157131 від 14.07.2009 року, укладеного між сторонами щодо обов'язку ОСОБА_1 сплачувати щомісячну комісію в розмірі 909,24 грн. недійсною з моменту укладення договору, що, як слідство, потягло за собою помилковість та безпідставність стягнення з ПАТ «Альфа Банк» сплаченої комісії на користь у сумі 85927,63 грн, при цьому скаржником не оскаржується визначена у рішенні сума стягнення та не спростовується її розмір.

Крім того, враховуючи, що скаржником рішення суду першої інстанції в частині визнання припиненими зобов'язання у зв'язку з його виконання не оскаржується, колегія суддів, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України щодо межі розгляду справи апеляційним судом, відповідно до принципу диспозитивності, не перевіряє правильність рішення суду першої інстанції в частині проведеного судом аналізу та розрахунку суми, що підлягає стягненню, у тому числі й з урахуванням висновків суду щодо пені та штрафів.

Відповідно ч. 1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як вірно встановлено судом першої інстанції позивач ОСОБА_1, на виконання недійсної умови кредитного договору про сплату щомісячної комісії, щомісячно, протягом 95 місяців, сплачував на користь відповідача по 909,24 грн.

Колегія суддів, з урахуванням встановлених обставин справи, вважає, що скаржником не спростована наявність підстав для висновку про законність та обґрунтованість вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Алфа-Банк» сплачених останнім грошових коштів на виконання недійсної умови кредитного договору. В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для висновку про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Колегія суддів вважає, що тлумачення скаржником положень Закону України «Про захист прав споживачів» та висновок останнього щодо неможливості застосування до спірних правовідносин сторін положень п.3.6.постанови правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», якими, як вважає скаржник, суд першої інстанції безпідставно керувався при ухваленні оскаржуваного рішення, має суб'єктивний характер та не є вірним.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції у достатній мірі досліджені матеріали справи щодо спірних питань про договірні відносини між сторонами, їх характер, дійсність, а також наявність та дійсність обсягу взаємних зобов'язань сторін за кредитним договором.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції та необхідність скасування рішення в оскаржуваній частині та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині щодо визнання умови кредитного договору по обов'язку сплати щомісячної комісії недійсною з моменту укладення договору та стягнення з відповідача сплаченої позивачем суми комісії.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 лютого 2018 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання умови кредитного договору недійсною, стягнення коштів та визнання припиненими зобов'язань за кредитним договором, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови, з урахуванням травневих свят, складено 02.05.2018 року.

Головуючий

Судді: