Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 754/3145/16-ц

провадження № 61-30247св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - Комунальне підприємство «Київпастранс»

третя особа - філія Комунального підприємства «Київпастранс» «Автобусний парк №6»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 31 травня 2017 у складі судді Неганової Н.В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н.О., Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Київпастранс» (далі - КП «Київпастранс»), просив визнати незаконним та скасувати наказ від 05 лютого 2016 року №16-к в частині звільнення з роботи, поновити його на посаді слюсаря з ремонту автомобілів 3-го розряду з 08 лютого 2016 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначив, що 07 грудня 2015 року він написав заяву про прийняття його на посаду слюсаря з ремонту автомобілів 3-го розряду тимчасово строком на два місяці з 08 грудня 2015 року по 07 лютого 2016 року. Заяву написано згідно з наданим зразком, а усно йому пояснили, що його прийнято на постійну роботу з випробувальним терміном.

У середині січня 2016 року, не отримавши заробітну плату за грудень 2015 року, він почав звертатися до бухгалтерії КП «Київпастранс», виконуючого обов'язки директора КП «Київпастранс» БєловаБ.С. та голови профспілки щодо її виплати. Отримавши відмову, він звернувся на урядову «гарячу лінію» зі скаргою щодо невиплати заробітної плати. Заробітну плату йому виплачено 28 січня 2016 року та запропоновано написати заяву на звільнення за власним бажанням. Заяву на звільнення він не писав, оскільки вважає, що відповідає займаній посаді та не має наміру звільнятися. Однак, 07 лютого 2016 року його звільнено з роботи у зв'язку з закінченням строку трудового договору. 09 лютого 2016 року позивач написав нову заяву про прийняття його на роботу на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу, проте листом від 16 лютого 2016 року йому відмовлено у працевлаштуванні. Дії відповідача щодо прийняття його на роботу за строковим трудовим договором не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки він не мав наміру укладати строковий трудовий договір. При написанні заяви його було введено в оману роботодавцем, тому що він був впевнений, що його приймають на роботу з випробувальним строком.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 31 травня 2017 року відмовлено у позові.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 31 травня 2017 року залишено без змін.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що надані сторонами докази у справі свідчать про те, що позивачем за власним бажанням та з урахуванням його інтересів було укладено строковий трудовий договір, а тому ОСОБА_4 звільнено у відповідності до чинного законодавства.

У грудні 2017 представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Подільського районного суду міста Києва від 31 травня 2017 та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року, у якій просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

19 квітня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

У березні 2018 року відповідача надійшли заперечення на касаційну скаргу, в якій відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, оскільки судом належно досліджені докази у справі, всебічно та повно оцінено показання свідків та перевірені доводи сторін

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, щосуди неправильно застосували частину другу статті 23 КЗпП України, якою визначені випадки укладення строкового трудового договору, оскільки у позивач не мав наміру укладати строковий трудовий договір, що узгоджується зі змістом його заяви про прийняття на роботу, яка не містить посилання на жодну з обставин, яка могла би свідчити про бажання позивача укласти договір на визначений строк. Суди не взяли до уваги доводи ОСОБА_4 про те, що його введено в оману відповідачем при прийнятті на роботу, оскільки його прийнято на посаду з випробувальним терміном та можливістю подальшого працевлаштування на невизначений строк. У судових рішеннях відсутні мотиви щодо прийняття чи відхилення таких доводів позивача.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення на касаційну скаргу, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом КП «Київпастранс» від 07 грудня 2015 року № 184-к позивача тимчасово прийнято на роботу на посаду слюсаря з ремонту автомобілів 3-го розряду Автобусного парку № 6 КП «Київпастранс» на період з 08 грудня 2015 року по 07 лютого 2016 року. Підставою прийняття на роботу стала заява ОСОБА_4 від 07 грудня 2015 року, в якій він просив прийняти його на роботу на зазначену посаду тимчасово на два місяці з 08 грудня 2015 року по 07 лютого 2016 року.

Наказом від 05 лютого 2016 року № 16-к ОСОБА_4 звільнено з роботи з 07 лютого 2016 року у зв'язку з закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

У судовому засіданні позивач пояснив, що при написанні заяви на роботу не мав наміру укладати строковий трудовий договір, але на вимогу роботодавця написав заяву про прийняття на роботу строком на два місяці, оскільки йому пояснили, що заяву від 07 грудня 2015 року він пише з випробувальним строком. Після того, як у січні 2016 року позивач поскаржився на невиплату заробітної плати, йому запропонували написати заяву про звільнення.

Нову заяву про прийняття на роботу позивач подав 09 лютого 2016 року. Однак, у зв'язку з тим, що були наявні посади лише слюсаря 5-го та 6-го розряду та відсутністю посади слюсаря 3-го розряду, ОСОБА_4 відмовлено у прийнятті на роботу.

Суд першої інстанції допитав свідків, які підтвердили, що позивач був прийнятий на роботу тимчасово строком на два місяці, а після цього звільнений за закінченням строку.

Суд першої інстанції у судовому рішенні вказав, що позивач жодних доказів на спростування доводів відповідача та показань свідків не надав. Позивач також не подав докази, що його було звільнено з посади через численні скарги щодо не виплати заробітної плати, в тому числі і його звернення на «гарячу лінію».

Згідно із частиною першою статті 23 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підстави припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Встановивши обставини справи, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено строковий трудовий договір, звільнення позивача відбулося згідно з чинним законодавством, підстави для скасування оскаржуваного наказу відсутні.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виклав мотиви, за яких рішення суду першої інстанції залишено без змін, вказавши, що посилання позивача на примусове написання заяви на тимчасову роботу не доведено, а тому підстави для поновлення позивача на роботі відсутні.

Апеляційний суд також погодився із встановленими обставинами судом першої інстанції про те, що позивач не вийшов на роботу 08 лютого 2016 року, тобто наступного дня після закінчення терміну дії трудового договору, що свідчить про обізнаність позивача про припинення дії договору у зв'язку із закінченням строку трудового договору, погодженого сторонами і відсутність намірів на його продовження.

Доводи позивача щодо недійсності укладеного між сторонами трудового договору в частині визначення строку його дії суд апеляційної інстанції не взяв до уваги з огляду на свободу укладення договору, відсутність заборони укладення трудового договору на визначений строк з урахуванням прохання про таке працівника та виходячи з його волевиявлення.

Судами також встановлено, що на виконання вимог статті 47 КЗпП Українипозивачу видано трудову книжку та проведено розрахунок, чого він не оспорював.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача про введення його в оману відповідачем при прийнятті на роботу, з посиланням на не врахування судами попередніх інстанцій статті 230 Цивільного кодексу України, оскільки, як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування вказаної обставини.

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не здійснює оцінки чи переоцінку доказів у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд виходить з того, що доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями, є власним тлумаченням обставин справи, у касаційній скарзі не викладено такі доводи та аргументи, які б спростовували встановлені обставини та висновки судів, свідчать про намагання позивача переглянути судові рішення у справі.

Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 31 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В. О. Кузнєцов

Г. І. Усик