Справа № 477/2003/17
Провадження № 2/477/72/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Козаченка Р.В., із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.,

за участю:

позивачки за первісним позовом (відповідачки за зустрічним позовом) ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу

за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог виконавчий комітет Миколаївської міської ради, Вітовська районна державна адміністрація Миколаївської області, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог виконавчий комітет Миколаївської міської ради, Вітовська районна державна адміністрація Миколаївської області, про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що перебувала у шлюбі з відповідачем, під час якого 15 січня 2014 року у них народився син ОСОБА_6. Після припинення їх шлюбу дитина залишилася проживати з нею і в теперішній час вони постійно проживають у квартирі її вітчима № 76 по вул. Громадянській 42-б м. Миколаєва, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини. Однак остаточно між нею та відповідачем не вирішено питання про місце проживання дитини.

Вказуючи, що має постійне місце проживання та роботу, піклується про дитину, створює всі їй належні умови для існування та розвитку, не притягувалася до адміністративної чи кримінальної відповідальності, тому просила визначити місце проживання дитини разом з матірю.

Крім того, посилаючись на обовязок батька про забезпечення дитини, просила стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина в розмірі 2000 грн. щомісячно.

ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву, яка ухвалою суду від 22 січня 2018 року була прийнята судом до спільного розгляду з первісним позовом, в якій просив визначити місце проживання сина разом з ним, тобто батьком. На обґрунтування своїх вимог вказував, що мати не приділяє належну увагу життю, здоровю та розвитку дитини, не піклується про неї, а займається своїм особистим життя. Він же, навпаки, більшу частину життя сина піклується про нього та забезпечує всім необхідним. Тому вважав, що для повноцінного забезпечення життя та розвитку дитини доцільно було б визначити її місце проживання разом із ним.

В судовому засіданні позивачка за первісним позовом та її представник підтримали свої позовні вимоги та просили про задоволення позову. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

ОСОБА_3 та його представник в суді заперечували проти первісного позову та просили відмовити у його задоволенні, а зустрічну позовну заяву підтримали та просили задовольнити.

Представник третьої особи - виконавчий комітет Миколаївської міської ради у судове засідання не зявився, про його час та місце був повідомлений належним чином, надав заву з проханням здійснити розгляд справи за його відсутності, а справу вирішити з врахування наданого ним висновку.

Представник іншої третьої особи органу опіки та піклування Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області в судовому засіданні у вирішення питання про визначення місця проживання дитини покладалася на розсуд суду.

Суд, заслухавши доводи та пояснення сторін та їх представників, думку представника третьої особи, пояснення свідків, дослідивши докази у справі, дійшов висновку, що первісний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із серпня 2013 року перебували у шлюбі, за час якого в них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Однак їх шлюб не склався і за рішенням Заводського районного суду від 06 березня 2017 року він був розірваний.

Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матірю ОСОБА_1

Вона зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

В той же час, фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Однак між батьками виник спір з приводу визначення остаточного місця проживання дитини.

Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України (далі СК України), визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

В силу ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьками.

В той же час, частинами 1, 2 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Крім того, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ОСОБА_5 України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Згідно ст. 11 Закону України Про охорону дитинства, кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. ст. 8, 11, 15 того ж Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Виходячи з аналізу вказаних правових норм, для розлучення малолітньої дитини з матірю мають бути встановлені виняткові обставини, які визначені у ч. 2 ст. 161 СК України.

Наявні у справі докази дозволяють встановити, що мати малолітнього ОСОБА_6 має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерела існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини.

Доказів наявності виняткових обставин, які б виключали залишення дитини з матірю суду не надано. Пояснення свідків та відео- і аудіозаписи, надані позивачем за зустрічним позовом, не вказую на такі обставини. Ці докази підтверджують, що батько приділяє значну увагу розвитку та вихованню сина, але не вказують, що залишення сина проживати з матірю буде загрожувати його безпеці, життю чи здоровю, або ж перешкоджатиме його нормальному розвитку.

Крім того, з врахуванням малолітнього віку дитини, суд вважає, що для збереження його психологічного і морального стану недоцільно було б відлучати сина від постійного звязку із матірю.

Що ж стосується вимог позивачки за первісним позовом про стягнення аліментів, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Мати і батько, відповідно до приписів частини 1 статті 141 СК України мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, відповідно обовязок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків.

Статтею 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; якщо домовленість відсутня, то кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно з положеннями частини 1 статті 182 цього ж Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 2 статті 182 СК України, розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Зі змісту частини 1 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Враховуючи обовязок батька утримувати свою дитину до її повноліття, передбачений

ст. 180 СК України та вказані вимоги ст. 182 СК України, а також враховуючи, що суд вважає необхідним визначити місце проживання дитини разом з матірю, він приходить до висновку, що відповідач, маючи офіційне та постійне місце роботи, зобов'язаний та має можливість сплачувати аліменти на утримання свого неповнолітнього сина до досягнення ним повноліття в розмірі 1/4 частини всіх видів своїх заробітків (доходів) щомісячно, але розмір щомісячних аліментів не повинен бути меншим 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з нормою, визначеною в ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення суду в частині сплати аліментів за один місяць.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, понесені нею при поданні позову до суду, у виді судового збору в сумі 640 грн.

З врахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 262-263, 430 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Первісний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 з матір'ю ОСОБА_1.

Стягувати із ОСОБА_7, на користь ОСОБА_1 кошти (аліменти) на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але розмір аліментів на кожну дитину повинен бути не меншим 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 жовтня 2017 року і до його повноліття.

Допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах платежу за один місяць.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 640 (шістсот сорок) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Р.В. Козаченко