Ухвала

27 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 497/1870/16-ц

провадження № 61-1831 ск 18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - ОСОБА_2, про визнання права на грошові заощадження (вклади) в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася 05 лютого 2018 року через засоби поштового зв'язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2017 року, яка подана з пропуском, передбаченого статтею 325 ЦПК України (в редакції Закону України № 2136-VІІІ від 13 липня 2017 року) строку на касаційне оскарження.

У підпункті 14 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів») передбачено, що судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі особа, яка її подала, порушувала питання про його поновлення, мотивуючи тим, що отримала оскаржену ухвалу через засоби поштового зв'язку лише 27 жовтня 2017 року, після чого 31 жовтня 2017 року направила касаційну скаргу. Ухвалу Верховного Суду від 23 січня 2018 року про повернення її касаційної скарги у зв'язку з невиконанням ухвали про залишення касаційної скарги без руху ОСОБА_1 отримала 02 лютого 2018 року і з урахуванням, що повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, негайно звернулась із касаційною скаргою повторно.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2018 року вказані підстави для поновлення строку на касаційне оскарження визнано неповажними, а касаційна скарга ОСОБА_1 залишена без руху та встановлено строк для надання особі, яка подала касаційну скаргу, права звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження з наведенням інших підстав для його поновлення.

У березні 2018 року на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 12 березня 2018 року від ОСОБА_1 надійшла заява про поновлення строку на касаційне оскарження. Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 отримала оскаржену ухвалу через засоби поштового зв'язку лише 27 жовтня 2017 року, після чого 31 жовтня 2017 року направила касаційну скаргу. Ухвалою суду касаційної інстанції у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору було відмовлено, касаційна скарга залишена без руху. Оскільки суд касаційної інстанції не задовольнив її клопотання про звільнення від сплати судового збору, ОСОБА_1 було подано заяву про відвід судді, у задоволенні якого ухвалою судді було відмовлено та продовжено ОСОБА_1 строк на усунення недоліків. У грудні 2017 року ОСОБА_1 було повторно подано заяву про звільнення від сплати судового збору. Ухвалу Верховного Суду від 23 січня 2018 року про повернення її касаційної скарги у зв'язку з невиконанням ухвали про залишення касаційної скарги без руху ОСОБА_1 отримала 02 лютого 2018 року і з урахуванням, що повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, негайно звернулась із касаційною скаргою повторно.

Європейський суд з прав людини зауважив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Аналіз наданих пояснень на обґрунтування пропуску строку звернення до суду касаційної інстанції зі скаргою свідчить, ОСОБА_1 була обізнана про ухвали суду касаційної інстанції, якими відмовлено у задоволенні її клопотання про звільнення від сплати судового збору, а касаційну скаргу було залишено без руху для сплати судового збору та в подальшому продовжено строк для усунення недоліків. Однак вимоги ухвали суду про залишення її скарги без руху не виконала.

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (MPP GOLUB v. UKRAINE, № 6778/05, ЄСПЛ, від 18 жовтня 2005 року).

Відповідно до частини третьої статті 393, пункту 4 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником в строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними.

Таким чином, оскільки наведені ОСОБА_1 у клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2017 року є неповажними, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - ОСОБА_2, про визнання права на грошові заощадження (вклади) в порядку спадкування.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат