ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4866/18 Номер провадження 22-ц/814/414/18Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 вересня 2018 року у складі судді Турченко Т.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником жилого будинку з господарськими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2, розташованих на земельній ділянці розміром 790 кв.м. З листопада 1998 року у вказаному житловому будинку зареєстрована онука позивачки ОСОБА_3, а з 2018 року ОСОБА_4, проте фактично з 2012 року в ньому не проживають, самостійних дій по зняттю з реєстрації відповідач не вживає. Неодноразово позивач пропонувала відповідачу виселитися з належного їй будинку в позасудовому порядку, проте відповідач не реагує на звернення. Вважає, що відповідач та її донька не є членами сім'ї власника, не пов'язані спільним побутом, не мають спільних прав і обов'язків.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач разом з своєю малолітньою донькою періодично проживали в будинку позивача, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 порушується питання про скасування рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неповного з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач та її донька не є членами сім'ї власника житлового будинку, не проживають у спірному будинку з 2012 року добровільно, оплату по утриманню будинку відповідач не здійснює, а тому її права як власника будинку порушені відповідачем.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Частинами першою,другою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.04.1996 року, виданого державним нотаріусом Другої Полтавської держнотконтори за реєстровим № 2-768, позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно копії домової книги у вказаному будинку зареєстровані власник ОСОБА_2 та її онука ОСОБА_3

З копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї № 86 від 07.02.2018 року вбачається, що в графі відомості про сім'ю вказані: власник ОСОБА_2, донька власника ОСОБА_7, онук ОСОБА_8, який зі слів власника за цією адресою не проживає, та онука ОСОБА_3, яка зі слів власника проживає по АДРЕСА_1 разом з своїм чоловіком.

Також встановлено, що в 2018 році відповідач ОСОБА_3 зареєструвала у належному позивачу житловому будинку свою доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач разом з донькою періодично приходять і проживають у спірному житловому будинку, відповідач взимку 2018 року та в серпні 2018 року надавала позивачу кошти на оплату комунальних послуг, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову згідно частини 2 статті 405 ЦК України.

Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого Протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено норми, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до статті 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірне житло власника, але на час розгляду справи не є членами його сім'ї.

Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи є зазначене приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням та чи не зберігає ця особа за собою право власності чи користування іншим житлом. Таким чином, право на користування житлом випливає зі статусу осіб, - чи є вони членами сім'ї власника, чи іншими особами, в цьому статусі та виходячи зі змісту домовленості між такими особами та власником щодо порядку користування житловим приміщенням.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності щодо жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є членами його сім'ї, а положення частини першої статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, які проживають разом з ним.

Вбачається, що відповідач з 2012 року припинила постійне спільне проживання з ОСОБА_2, проживає разом з донькою за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, сторони не є членами однієї сім`ї у розумінні статті 3 СК України, статті 64 ЖК УРСР, оскільки не проживають разом, спільного господарства не ведуть, спільним побутом не пов'язані, взаємних прав та обов'язків не мають.

Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, належним позивачеві на праві власності, є обґрунтованими, а порушене право власності підлягає захисту та відновленню.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є помилковим, у зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 вересня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна