КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/706/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Осаулова А.А. 05 червня 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ЛазарукОльга Володимирівни про визнання права власності на частку у майні в порядку спадкування за законом,-

встановив:

В серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

1. визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1;

2. визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на 1/3 частини квартири АДРЕСА_2;

3. визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на 1/3 частини машиномісця №89 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_7.

Вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5.

На час смерті батько перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 В період шлюбу подружжям набуте зазначене вище майно, яке було зареєстроване на ОСОБА_3

Вказує, що оскільки майно є спільною сумісною власністю подружжя, то спадщина складається з 1/2 частини кожного виду цього об&q?сн;єкту.

Після смерті батька його спадкоємцями є ОСОБА_3, він та його сестра ОСОБА_6, відтак кожний має право на 1/6 від того, що належало ОСОБА_5

ОСОБА_6 відмовилась від прийняття спадщини на користь брата, у зв&qu;c;язку із чим на користь позивача припадає 1/3 частини зазначеного майна.

10 березня 2017 року ОСОБА_2 подав до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарук О.В. заяву про прийняття спадщини, проте постановою від 12 липня 2017 року йому відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину щодо спірного майна, оскільки воно зареєстровано на іншу особу.

Посилаючись на викладені обставини, звернувся до суду із цим позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2018 року позовні вимоги залишені без задоволення.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Посилається на безпідставну мотивацію судом свого висновку про те, що позивачем не заявлялось вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, оскільки такий статус вже передбачено законом.

Також вважає таким, що не відповідає закону висновок суду, що кошти на придбання майна були отримані відповідачем у борг. Зазначає, що борги одного з подружжя вважаються боргом і іншого. Одночасно зазначає, що суд не дослідив обставини належності майна відповідачу на праві приватної власності, а сам лише факт оформлення майна на відповідача не свідчить про те, що вона є одноособовим власником.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача посилається на те, що майно, яке є предметом позовних вимог, належить відповідачу на праві особистої приватної власності, сам лише факт придбання його у шлюбі не свідчить, що воно є спільним майном подружжя, а відтак не входить до складу спадщини.

В судовому засіданні ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Третя особа приватний нотаріус Лазарук О.В. в судове засідання не з&qu2.;явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 16 травня 1992 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3. зареєстровано шлюб, що підтверджується даними Свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_3.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується даними Свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_4.

ОСОБА_2 є сином померлого ОСОБА_5 від шлюбу з іншою особою, що підтверджено даними Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_5

10 березня 2017 року ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька.

16 березня 2017 року ОСОБА_3 також подала заяву про прийняття спадщини.

22 березня 2017 року сестра ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подала заяву про відмову від спадкового майна на користь брата.

Постановою приватного нотаріуса Лазарук О.В. №с/с 4-2017 від 12 липня 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на нерухоме майно щодо якого заявлені вимоги у цьому позові у зв&qu20;язку із тим, що вказане майно зареєстроване за іншим власником, а тому його спадкування не є можливим.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що майно є особистою приватною власністю ОСОБА_3, доказів протилежного позивачем не надано та про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя не заявлено.

З такими висновками колегія суддів не погоджується, оскільки вони суперечать нормам матеріального права з огляду на таке.

Згідно із положеннями ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України &quна;Про приватизацію державного житлового фонду&q?ти;; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки щодо презумпції права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Матеріалами справи підтверджено, що нерухоме майно, яке є предметом спору, придбано в період шлюбу відповідача ОСОБА_3 та батька позивача ОСОБА_5 (спадкодавця).

Квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності від 21 жовтня 2013 року. Майнові права на цю квартиру виникли у ОСОБА_3 унаслідок укладення 13 травня 2010 року із ТОВ &quol;Компанія з управління активами &q?13;ПІ ЕМ ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ&quКи; (продавець) договору №1/5/1/Б10-0037 купівлі-продажу заставної, що видана відносно цієї квартири за іпотечним договором.

Квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності від 21 жовтня 2013 року. Майнові права на цю квартиру виникли у ОСОБА_3 унаслідок укладення 22 квітня 2010 року із ТОВ &quif;Компанія з управління активами &q?нк;ПІ ЕМ ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ&q? в; (продавець) договору №18/4/1/Б10-0037 купівлі-продажу заставної, що видана відносно цієї квартири за іпотечним договором.

Машиномісце №89 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_7 належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності від 04 грудня 2013 року. Майнові права на цей вид майна виникли на підставі технічного паспорту, виданого 09 липня 2013 року ТОВ &quпі;Київський регіональний інвентаризаційний центр&q?ст;.

Підстави уважати це майно особистою приватною власністю ОСОБА_3 відсутні, оскільки таких вимог не заявлялось, відповідне судове рішення відсутнє, що підтверджує відсутність доказів на спростування презумпції права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не заявлялось вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, не ґрунтується на положеннях закону, яким вже встановлено презумпцію спільності майна.

Самі по собі квитанції на ім&qu't;я відповідача до договорів купівлі-продажу, боргові розписки не є безперечним доказом для встановлення правового режиму майна, ураховуючи, що вимог про визнання майна особистою приватною власністю не заявлялось.

З огляду на наведене вище, ураховуючи презумпцію права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу, це майно є спільним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_5, відтак право на частку в ньому входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_5

Відповідно до ст.ст. 1216, 1222 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1273 ЦК України передбачено право спадкоємця на відмову від прийняття спадщини, яка є безумовною і беззастережною.

Стаття 1274 ЦК України визначає право на відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи.

Ураховуючи викладене вище, до складу спадщини входить, зокрема, 1/2 частини кожного з об&qu=';єктів нерухомого майна, що є предметом спору.

Ураховуючи, що спадкоємцями є відповідач ОСОБА_3, позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_6, проте остання у відповідності до вимог ст.ст. 1273, 1274 ЦК України відмовилась від прийняття спадщини на користь брата ОСОБА_2, відтак за позивачем слід визнати в порядку спадкування право власності на 1/3 частину зазначеного майна.

Відповідно до ст.376 ЦК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати в сумі 8000 грн. у зв&qu ;язку з оплатою судового збору в суді першої інстанції, та 12000 грн. у зв&qula;язку з оплатою судового збору в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення наступного змісту.

Визнати за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_3) право власності в порядку спадкування на 1/3 частини квартири АДРЕСА_4.

Визнати за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_3) право власності в порядку спадкування на 1/3 частини квартири АДРЕСА_5.

Визнати за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_3) право власності в порядку спадкування на 1/3 частини машиномісця АДРЕСА_8

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2, АДРЕСА_6) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_3) 20000 грн. у рахунок відшкодування витрат на оплату судового збору при подачі позовної заяви і апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В.Соколова