Справа №203/2196/17
Провадження №2/0203/137/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2018 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Дзьомі Ю.О.,

з участю:

-позивача за первісним позовом ОСОБА_1;

-представниці позивача

за первісним позовом ОСОБА_2;

-позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3;

-представника позивачки

за зустрічним позовом ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру,

у с т а н о в и в:

19 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (який згодом був доповнений) до ОСОБА_3 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поділ майна подружжя. Позовні вимоги в остаточній редакції обґрунтовано тим, що сторони від 1998 року мешкали однією сімєю у його квартирі АДРЕСА_1. У жовтні 2000 року позивач продав вказану квартиру, і сторони переїхали до його матері. Від вересня 2002 року по 11.10.2016 року сторони перебували у шлюбі. Грошей від продажу належної позивачеві квартири не вистачало, і він продав свій будинок у с. Любов Дніпропетровського району Дніпропетровської області. За ці кошти він купив квартиру на вул. Леніна в м. Дніпропетровську, а згодом на вул. Ленінградській у м. Дніпропетровську, де подружжя проживало до 2007 року. Згодом сторони продали цю квартиру і придбали квартиру АДРЕСА_2. Наприкінці 2015 року відповідачка пішла з квартири, і дотепер у ній мешкає лише позивач. Крім того, сторони взяли участь у будівництві житлового будинку №36Д по пр. Карла Маркса в м. Дніпропетровську, у якому придбали квартиру №12. Будівництво дотепер не завершено. У придбання цієї квартири сторони вклали 49 100,00 доларів США. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська право власності на цю квартиру визнано за відповідачкою. Крім того, за час шлюбу сторони придбали автомобіль марки «Nissan» (реєстраційний номер АЕ0446ЕТ), який відповідачка без дозволу позивача продала. Під час шлюбу сторони також відкрили депозитні рахунки у ПАТ АБ «Південний» та ПАТ «УКР/ІН/КОМ», на яких зберігалися кошти загальною сумою 300 000,00 грн. Тепер відповідачка заперечує право позивача на вказане майно, що стало причиною його звернення до суду з позовом про встановлення факту проживання сторін однією сімєю без шлюбу від 1998 року по 2002 рік, встановлення факту належності майна, набутого у цей період, на праві спільної сумісної власності, визнання за ним права власності на 1/2 частини квартир, припинення право власності відповідачки на ці частини, стягнення компенсації половини вартості автомобіля, а також депозитів (т. 1 а.с.а.с. 2 6, 211 213, 228 230).

28 вересня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що квартиру АДРЕСА_2 було придбано за особисті кошти позивачки, одержані від продажів попередніх квартир. Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду із зустрічним позовом про визнання за нею права особистої приватної власності на вказану квартиру (т. 1 а.с.а.с. 173 175).

У судових засіданнях ОСОБА_1, його представниця підтримали первісний позов, заперечували проти задоволення зустрічних позовних вимог, пояснивши, що від 1998 року сторони без реєстрації шлюбу мешкали однією сімєю у його квартирі на пр. Кірова в м. Дніпропетровську. У жовтні 2000 року позивач продав вказану квартиру, і сторони переїхали до його матері. Позивач продав свій будинок у с. Любов Дніпропетровського району, і за ці кошти придбав квартиру на вул. Леніна в м. Дніпропетровську, а згодом на вул. Ленінградській у м. Дніпропетровську, де подружжя проживало разом до 2007 року. Згодом сторони продали цю квартиру і придбали квартиру АДРЕСА_2. Сторони також взяли участь у будівництві недобудованого житлового будинку №36Д по пр. Карла Маркса в м. Дніпропетровську, у якому придбали квартиру №12. Крім того, за час шлюбу сторони придбали автомобіль, який відповідачка без дозволу позивача продала. Під час шлюбу сторони також відкрили депозитні рахунки, на яких зберігалися кошти загальною сумою 300 000,00 грн.

ОСОБА_3, її представник у судових засіданнях заперечували проти первісного позову, підтримали зустрічні позовні вимоги, пояснивши, що, оскільки кошти, на які була придбана квартира на вул. Старокозацькій в м. Дніпрі, були одержані від продажу її особистого майна, то і спірна квартира є її особистою приватною власністю.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, показання свідків, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а у зустрічному позові необхідно відмовити, з таких підстав.

Судом було встановлено, що 29.12.2001 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (реєстровий номер 2469), придбала квартиру АДРЕСА_3 (тепер Воскресенська) у м. Дніпропетровську (тепер Дніпрі) (т. 1 а.с. 189).

21 вересня 2002 року між сторонами був укладений шлюб (т. 1 а.с.а.с. 102, 103).

17 жовтня 2002 року у сторін народилася дочка ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 176).

01 березня 2003 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (реєстровий номер 607), за 9 924,56 грн. продала квартиру АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 208).

16 квітня 2003 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (реєстровий номер 2-1757), придбала квартиру АДРЕСА_5 (тепер ОСОБА_9 Мудрого) у м. Дніпропетровську (тепер Дніпрі) (т. 1 а.с. 187).

16 вересня 2004 року між ОСОБА_3 та ТОВ Фірмою «Консоль ЛТД» був укладений договір про спільну діяльність з дольової участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку у формі простого товариства №3222/347-12 (т. 1 а.с.а.с. 91 95, 97 99).

30 вересня 2004 року ОСОБА_3 за договором про спільну діяльність з дольової участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку у формі простого товариства від 16.09.2004 року №3222/347-12 сплатила 260 608,07 грн. (49 100,00 доларів США) (т. 1 а.с. 56).

04 квітня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір №0, за яким ОСОБА_3 отримала 73 900,00 доларів США (т. 1 а.с.а.с. 181 184).

Того ж дня ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 (реєстровий номер 4082), придбала квартиру АДРЕСА_6 (тепер Старокозацькій) у м. Дніпропетровську (тепер Дніпрі) (т. 1 а.с.а.с. 51, 185, 186).

20 квітня 2007 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 (реєстровий номер 1973), за 21 115,00 грн. продала квартиру АДРЕСА_7 (т. 1 а.с. 209).

15 листопада 2011 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу №295/кп, укладеним з ТОВ «Сінгл Авто», придбала автомобіль марки «Nissan Tiida» (реєстраційний номер АЕ0446ЕТ) (т. 1 а.с.а.с. 74 78).

01 грудня 2014 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №200/19604/14-ц було ухвалене рішення про визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру №12 у незавершеному будівництвом будинку №36Д по пр. Карла Маркса (тепер ОСОБА_12) у м. Дніпропетровську (тепер Дніпрі) (т. 1 а.с.а.с. 52, 104 110).

19 квітня 2016 року право власності ОСОБА_3 на квартиру №12 у незавершеному будівництвом будинку №36Д по пр. Дмитра Яворницького в м. Дніпрі було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 52).

09 червня 2016 року ОСОБА_3 видала ОСОБА_13 довіреність на право розпорядження автомобілем марки «Nissan Tiida» (реєстраційний номер АЕ0446ЕТ). Того ж дня автомобіль було знято з обліку, і 10.06.2016 року зареєстровано за іншою особою (т. 1 а.с.а.с. 100, 101, 168, 205).

11 жовтня 2016 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №201/12566/16-ц шлюб між сторонами було розірвано (т. 1 а.с.а.с. 102, 103).

Відповідно до частини 1 статті 60, статті 63 Сімейного кодексу України (далі СК) майно, придбане подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з подружжя не мав за поважною причиною самостійного заробітку (доходу). Подружжя мають рівні права на володіння, користування й розпорядження майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Аналогічні положення містить у собі частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК).

Згідно з частиною 1 статті 61 СК обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, крім виключених з цивільного обігу.

З огляду на викладене суд доходить висновку про те, що право спільної сумісної власності сторін, безумовно, поширюється на спірні квартиру АДРЕСА_2. Вказане майно було придбано під час шлюбу і не є річчю індивідуального користування.

У відповідності з частиною 1 статті 69, частиною 1 статті 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За правилами, встановленими частиною 1 статті 71 СК, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Ураховуючи зміст приведених норм, суд доходить висновку про необхідність задоволення первісного позову в частині поділу вказаної квартири між сторонами з визнанням за ОСОБА_14 права особистої приватної власності на 1/2 її частину та припиненням права власності на цю частини за ОСОБА_3

При цьому, відхиляючи зустрічні вимоги ОСОБА_3, суд насамперед виходить з такого.

Частиною 1 статті 4 ЦПК визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частин 2, 3 статті 12 ЦПК учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У відповідності з частинами 1, 5 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За правилами, встановленими частиною 2 статті 77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Аналіз доказів, наданих позивачкою за зустрічним позовом, у контексті приведених вище норм, свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.

Так, зустрічний позов побудовано на тому, що спірна квартира була придбана за особисті кошти позивачки, одержані від продажів попередніх квартир, отже є особистою приватною власністю позивачки.

Обґрунтовуючи такі твердження, позивачка послалася на використання коштів, одержаних від продажу квартири АДРЕСА_4 та квартири АДРЕСА_7.

У судовому засіданні позивачка пояснила, що квартира на вул. Леніна була продана за 38 500,00 доларів США, а квартира на вул. Ленінградській за 93 500,00 доларів США, і цих коштів цілком вистачило на придбання спірної квартири на вул. Старокозацькій.

Між тим, суд критично ставиться до таких тверджень, оскільки вони не підтверджені жодними належними, допустимими та достовірними доказами і прямо суперечать матеріалам справи (змістам договорів купівлі-продажу), згідно з якими ці квартири було відчужено ОСОБА_3 за 9 924,56 грн. та 21 115,00 грн. відповідно (т. 1 а.с.а.с. 208, 209).

Додатково на користь такого висновку свідчить факт укладення подружжям (в особі ОСОБА_3А.) 04.04.2007 року кредитного договору з ПАТ «УкрСиббанк» саме з метою придбання квартири на вул. Старокозацькій та отримання за цим договором коштів у сумі 73 900,00 доларів США, які відповідають вартості спірної квартири, зазначеній у договорі купівлі-продажу (т. 1 а.с.а.с. 181 186).

Розвязуючи первісний позов у решті заявлених ОСОБА_1 вимог, суд виходить с такого.

Так, заявлена вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири №12 у незавершеному будівництвом будинку №36Д по пр. Дмитра Яворницького в м. Дніпрі не може бути задоволена, оскільки позивач не надав суду належних доказів придбання вказаного обєкту нерухомості подружжям за спільні кошти.

Цю вимогу позивачем побудовано на двох доказах: договорі про спільну діяльність з дольової участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку у формі простого товариства від 16.09.2004 року №3222/347-12 та рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі від 01.12.2014 року №200/19604/14-ц.

При цьому обґрунтовуючи позов у цій частині, ОСОБА_1 зазначив, що мав самостійний заробіток від бджільництва, а також від власної підприємницької діяльності.

Між тим, такі доводи позивачем за первісним позовом на виконання статті 12 ЦПК доведено не було.

На противагу цьому за клопотанням ОСОБА_3 судом до матеріалів справи була долучена копія довідки ПАТ «Укрсоцбанк» від 17.08.2017 року №16.402-186/67-11527 (оригінал було оглянуто), згідно з якою відповідний платіж за меморіальним ордером від 30.09.2004 року №118-3 на суму 260 608,07 грн. був здійснений за рахунок коштів іншої особи (матері ОСОБА_3 ОСОБА_15П.) (т. 1 а.с. 122, т. 2 а.с. 14).

Ця обставина додатково підтвердилась у судовому засідання показаннями ОСОБА_15, допитаної в якості свідка.

ОСОБА_1 та його представниця, натомість, зважаючи на принцип диспозитивності, не вжили заходів, передбачених процесуальним законом, на спростування вказаного доказу.

Ураховуючи викладене, первісний позов у цій частині не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у позові в частині стягнення з ОСОБА_3 компенсації половини вартості автомобіля сторін, суд виходить з того, що позивачем за первісним позовом на виконання статті 12 ЦПК не було доведено факт продажу автомобіля та отримання ОСОБА_3 коштів від такого продажу.

Зважаючи на принцип диспозитивності, ані ОСОБА_1, ані його представниця не вжили заходів, передбачених ЦПК, спрямованих на встановлення обставин відчуження спірного автомобіля (не заявили клопотання про допит нового власника в якості свідка тощо).

Розвязуючи спір у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача за первісним позовом 1/2 частини депозитних коштів у сумі 150 000,00 грн., розміщених на рахунках у ПАТ АБ «Південний» (номер рахунку 500) і ПАТ «УКР/ІН/КОМ» (договір від 23.01.2015 року №90.00.344843), суд також не знаходить підстав для задоволення позову, оскільки доказів такого розміщення ОСОБА_1 надано не було.

Суд за клопотанням позивача за первісним позовом забезпечив докази, витребувавши від ПАТ АБ «Південний» і ПАТ «УКР/ІН/КОМ» відповідні відомості, проте згідно з повідомленнями банківських установ ОСОБА_3 не розміщувала у них вказані кошти (т. 1 а.с.а.с. 198, 224, 226).

Позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання сторін однією сімєю без шлюбу від 1998 року по 2002 рік та встановлення факту належності майна, набутого у цей період, на праві спільної сумісної власності, також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем на зустрічним позовом такі факти не було доведено належними, допустимими та достовірними доказами.

У порядку статті 141 ЦПК з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 з огляду на вартість 1/2 частини спірної квартири (пропорційно задоволеній частині позову) підлягає стягненню компенсація його судових витрат у сумі 6 679,50 грн.(т. 1 а.с.а.с. 7 50, 141).

Керуючись статтями 5, 7, 10 13, 19, 23, 76 81, 89, 133, 141, 209 211, 213, 223, 228, 229, 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1; 49000, Україна, місто Дніпро, вулиця Старокозацька, 74В/38) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2; 49000, Україна, місто Дніпро, вулиця Старокозацька, 82/66) про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_8, припинивши право власності ОСОБА_3 на цю частину.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію судових витрат у сумі 6 679,50 грн.

У задоволенні решти первісних позовних вимог відмовити.

ОСОБА_3 у зустрічному позові до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення. Рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 18 грудня 2018 року.

Суддя М.О. Католікян