КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4449/2018
Справа № 755/9451/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Катющенко В.П., постановлену в м. Київ 08 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», третя особа Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права власності за набувальною давністю,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1.

Посилався на те, що є племінником ОСОБА_2 та в 2003 році переїхав до нього на постійне місце проживання за вказаною адресою, оскільки дядько хворів та потребував стороннього догляду і допомоги по господарству. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, і ОСОБА_1 залишився проживати у квартирі надалі, вважаючи її своїм спадковим майном. Весь час з 16 травня 2004 року по 26 січня 2016 року він відкрито, безперервно володів спірним майном, ніс витрати по його утриманню, в тому числі сплачував усі рахунки за комунальні послуги.

У серпні 2013 року він звернувся до уповноваженого органу з метою зміни адреси місця реєстрації, однак йому було відмовлено у зв'язку з відсутністю документа, що підтверджує право на проживання в житлі. Надалі він дізнався, що спірна квартира не була приватизованою, ОСОБА_2 був її наймачем, фактично житлове приміщення знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Києва та перебуває у віданні комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

28 квітня 2014 року він звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про зміну договору житлового найму та визнання членами сім'ї померлого наймача, а 08 липня 2015 року з позовом про визнання права користування житловим приміщенням. Рішеннями судів не було задоволено його позовних вимог, проте він вважає, що має законні сподівання для набуття права власності на спірне житло за набувальною давністю, адже після смерті дядька більше 11 років проживав у квартирі, ставився до неї як до свого майна, ніс усі необхідні витрати на її тримання.

Також ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову по справі у вигляді накладення арешту на квартиру, посилаючись на те, що вчинення власником (розпорядником) майна дій, прийняття ним рішень щодо розпорядження спірною квартирою (передання у постійне користування, приватизація, продаж, оренда) може суттєво ускладнити реалізацію ОСОБА_1 свого права власності за набувальною давністю у разі прийняття судом рішення про задоволення його позовних вимог.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким його заяву задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що в ухвалі не викладено чітких і конкретних мотивів, чому суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимог представника позивача, фактично в мотивувальній частині продубльовано положення п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», що не відповідає вимогам закону.

Не погоджувався з висновком суду про те, що на день вирішення заяви не вбачалося реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки активні дії з боку комунальних підприємств свідчать про намір щодо розпорядження спірним майном. Без забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Вважає, що заява про забезпечення позову є обґрунтованою та має прямий зв'язок із предметом позову. Накладення арешту є розумним та адекватним заходом в рамках обставин, що склались, співмірним із заявленими позивачем вимогами про визнання права власності на нерухоме майно, яке в будь-який час може бути передано у користування чи відчужене іншим шляхом формальним власником, арешт дозволяє витримати баланс між інтересами учасників.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв'язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позову, в тому числі спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, та прийшов до висновку про необґрунтованість заявлених вимог про накладення арешту, оскільки станом на день вирішення поданої заяви не вбачається реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що 22 грудня 1990 року дядьку позивача ОСОБА_2 було видано ордер на житлове приміщення НОМЕР_1 на право заняття в порядку обміну житлового приміщення жилої площі 29,3 кв.м., яка складається із 2 кімнат в ізольованій квартирі за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 23).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а. с. 18).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року у справі № 755/11651/14-ц за позовом ОСОБА_1 до КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», третя особа ЖРЕО-401 про зміну договору житлового найму та визнання членами сім'ї померлого наймача, зустрічним позовом КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1, третя особа Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позов КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» задоволено. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення (а. с. 24).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до статей 149, 150 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: найменування суду, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв'язку та адресу електронної пошти, за наявності; предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зі змісту позову вбачається, що у разі його задоволення за ОСОБА_1 може бути визнано право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1.

Із доказів, наявних в матеріалах справи, та змісту позовної заяви вбачається, що спірна квартира за адресою АДРЕСА_1, не перебуває у власності відповідача, а знаходиться у комунальній власності, а отже накладення арешту на це майно не можна вважати належним способом забезпечення позову.

Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом субєкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року у справі № 755/11651/14-ц, яке було надано позивачем, встановлено, що на підставі розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 17 червня 2013 року № 335 «Про організаційно-правові заходи щодо обслуговування житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації» будинок АДРЕСА_1 з 02 вересня 2013 року знаходиться на балансі Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва».

До повноважень КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» не належить відчуження об'єкту житлового фонду, який перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва, а інші способи управління майном, зокрема передача його в оренду, не впливає на право власності, яке є предметом даного позову.

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності реальної загрози передання спірного майна в користування.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» приватизація (відчуження) майна, що перебуває у комунальній власності, здійснюється органами місцевого самоврядування відповідно до вимог цього Закону.

Разом із тим, відповідний орган місцевого самоврядування не є стороною у даній справі і позовних вимог до нього не пред'явлено, що також підтверджено в суді апеляційної інстанції представником позивача.

Таким чином, судом першої інстанції надано належної оцінки відповідності виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, не встановлено реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та обґрунтовано відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що в оскаржуваній ухвалі не викладено чітких і конкретних мотивів, чому суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимог представника позивача, оскільки в мотивувальній частині ухвали суд зазначив, що виходив із оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв'язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, що підтверджується змістом оскаржуваної ухвали.

Дані мотиви викладені з урахуванням конкретних обставин справи, а тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що положення законодавчого акту, яким регулюється розгляд заяви про забезпечення позову, не тотожне мотивам, з яких виходить суд при постановленні свого рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що активні дії з боку комунальних підприємств, які полягають у виселенні його зі спірної квартири, свідчать про намір щодо розпорядження спірним майном, а також про відсутність важливості даної квартири для господарської діяльності відповідачів, апеляційний суд враховує, що дані доводи є припущеннями, не підтвердженими будь-якими доказами, та відхиляє їх.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2018 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.