Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 752/17619/16-ц

провадження № 61-25771св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач, відповідач - ОСОБА_1,

відповідач, позивач - державне підприємство «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України»,

третя особа - Міністерство освіти і науки України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва у складі судді Шевченко Т. М. від 06 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф., Кравець В. А., від 13 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» (далі - ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України») про стягнення грошових коштів за договором поворотної фінансової допомоги.

Позовна заява мотивована тим, що в період з березня 2013 року по серпень 2013 року він, перебуваючи на посаді директора ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України», надавав поворотну фінансову допомогу очолюваному ним підприємству, у зв'язку з відсутністю належного фінансування підприємства.

Грошові кошти надавалися на підставі відповідних договорів, укладених між ним та відповідачем. Так, були укладені наступні договори з кінцевим терміном повернення 31 грудня 2013 року, зокрема: договір № 1 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 20 березня 2013 року у розмірі 30 000 грн, договір № 2 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 23 квітня 2013 року у розмірі 34 000 грн, договір № 3 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 08 травня 2013 року у розмірі 20 000 грн, договір № 4 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 17 травня 2013 року у розмірі 26 000 грн, договір № 5 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 06 червня 2013 року у розмірі 5 000 грн, договір № 6 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 23 липня 2013 року у розмірі 60 000 грн, договір № 7 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 29 серпня 2013 року у розмірі 65 000 грн. Всього позичено грошові кошти на загальну суму 240 000 грн. Підтвердженням передачі грошових коштів є відповідні квитанції до прибуткових касових ордерів на зазначені суми.

З метою позасудового врегулювання спірних правовідносин 10 жовтня 2016 року він звернувся до відповідача з претензією (вимогою) про повернення грошових коштів.

Відповідно до пункту 3.1 договорів повернення грошових коштів проводиться шляхом видачі грошових коштів позикодавцю з каси позичальника або шляхом перерахування грошових коштів на особовий рахунок позикодавця в установі банку не пізніше 31 грудня 2013 року.

Однак у зазначений строк сума позики йому повернута не була.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» на його користь: грошові кошти у розмірі 240 000 грн за договорами поворотної фінансової позики, пеню за несвоєчасне повернення коштів у розмірі 241 893,86 грн, штраф у розмірі 24 000 грн, три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 20 179 грн, 208 942,71 грн інфляційних втрат, а всього - 735 015,57 грн.

У січні 2017 року ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа - Міністерство освіти і науки України, про визнання договорів поворотної фінансової допомоги недійсними.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що джерело походження грошових коштів, які використовував відповідач для надання поворотної фінансової допомоги, невідоме, оскільки сукупний дохід ОСОБА_1 за період з 2011 року до липня 2013 року становить 163 920,52 грн, тому заробітної плати ОСОБА_1 за вказаний період недостатньо для надання фінансової допомоги ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» у розмірі 240 000 грн. Крім того, вказані договори мають бути визнані судом недійсними, оскільки заступник директора ОСОБА_2., як представник ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України», не була ознайомлена з текстом договорів, про що остання надала пояснення, тому не могла розуміти їх зміст та юридичні наслідки, довіреності на укладення зазначених договорів не підписувала, з їх змістом також ознайомлена не була. У внутрішній документації підприємства не виявлено довіреності від 19 березня 2013 року № 38 на ім'я ОСОБА_2

ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» вважало, що при укладенні та виконанні оспорюваних договорів відповідачем порушено вимоги статті 92 ЦК України щодо добросовісної поведінки уповноваженої особи, статті 203 ЦК України щодо відповідності угоди інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та вимогам частини п'ятої статті 203 ЦК України, оскільки з його боку правочин не був спрямований на реальне настання тих правових наслідків, що обумовлені ним - повернення суми боргу, оскільки мета, яку переслідував ОСОБА_1, була іншою - отримання доходу від збільшення заборгованості за рахунок штрафних санкцій і заволодіння майном підприємства. Також зазначало, що зазначений правочин має ознаки фіктивності згідно з положенням статті 234 ЦК України, яка передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Ураховуючи викладене, ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» просило суд взнати недійсними договори, укладені між сторонами, про надання безвідсоткової поворотної допомоги та застосувати наслідки недійсності до вказаних правочинів.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» на користь ОСОБА_1 240 000 грн заборгованості за договорами № 1 від 20 березня 2013 року, № 2 від 23 квітня 2013 року, № 3 від 08 травня 2013 року, № 4 від 17 травня 2013 року, № 5 від 06 червня 2013 року та № 7 від 23 липня 2013 року про надання безвідсоткової поворотної допомоги, 24 000 грн пені і 24 000 грн штрафу за порушення строку повернення грошових коштів, а також 2 880 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

У решті позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» відмовлено.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим виникла заборгованість за договорами безвідсоткової поворотної допомоги. Зменшуючи розмір пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, суд зазначив, що відповідач є державним підприємством та джерелом формування дохідної частини відповідача є дотації з бюджету. Відмовляючи в частині стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат (частина друга статті 625 ЦК України), суд виходив із того, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а сторони за прострочення грошового зобов'язання в кожному договорі позики встановили іншу відповідальність у вигляді пені та штрафу.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України», суд виходив із того, що згідно з виписками по рахунку підприємства грошові кошти у загальному розмірі 240 000 грн були зараховані на рахунок підприємства, на спростування наведеного доказів ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» не надано, не доведено відсутність в учасників правочинів наміру створити юридичні наслідки на момент їх вчинення.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року в частині стягнення пені та штрафу скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові щодо стягнення пені та штрафу. Розмір стягнутого з ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» на користь ОСОБА_1 судового збору зменшено з 2 880 грн до 2 400 грн.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені та штрафу, виходив із того, що штраф і пеня нараховані за одне і те ж порушення умов договорів, а саме несвоєчасне погашення кредиту. Подвійне стягнення неустойки у вигляді пені та штрафу за одне і те ж порушення умов договору не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, відповідно до якої, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

У решті, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд погодився з висновком районного суду, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим виникла заборгованість за договорами безвідсоткової поворотної допомоги. Також вказав, що претензію про повернення грошових коштів ОСОБА_1 заявив у жовтні 2016 року та цього ж місяця звернувся з цим позовом до суду, тому прострочення виконання грошового зобов'язання ще не відбулося, отже, правові підстави для стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України відсутні.

При цьому суд зазначив, що рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржувалось.

У липні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні його позову та стягнути з ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» на його користь 241 893,86 грн пені за несвоєчасне повернення коштів, штраф у розмірі 24 000 грн, три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 20 179 грн, 208 942,71 грн інфляційних втрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що попри подібність правової природи частини третьої статті 549 ЦК України щодо сплати пені та статті 625 цього Кодексу щодо сплати трьох процентів річних, які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов'язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Отже, заходи відповідальності за порушення грошового зобов'язання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлено.

При цьому інфляційні нарахування взагалі не вважаться будь-якою відповідальністю, а застосовуються виключно тому, що грошові кошти, що були наданні в позики значно знецінились за весь час, детальний розрахунок інфляційних втрат було надано суду, однак його було проігноровано. За період, в який було надано позику, та за весь час затримки грошові кошти, що підлягають поверненню знецінились в 3 рази, а тому інфляційні втрати обов'язково повинні були братись до уваги судом під час винесення судового рішення.

Разом з тим судом не взято до уваги, що грошові кошти, які надавались як позика за весь час прострочення заборгованості, суттєво знецінились, що в свою чергу свідчить про неспівмірність зменшення судом розміру неустойки майже на 90 %.

Крім того, скасування апеляційним судом рішення в частині стягнення штрафу та пені є необгрунтованим, оскільки саме відповідач мав доводити, що його вини в простроченні немає, оскільки позивач свої зобов'язання щодо передачі грошових коштів виконав у повному обсязі.

Також у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній і в резолютивній частинах судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Переглядаючи справу, апеляційний суд не врахував, що в апеляційній скарзі позивача відсутні доводи щодо незаконності рішення в частині стягнення штрафу у розмірі10 %від суми заборгованості.

У порушення принципу диспозитивності й вимог статті 303 ЦПК України 2004 року суд вийшов за межі апеляційної скарги без наведення відповідних мотивів. Отже, відповідно до статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд може вийти за межі доводів апеляційної скарги, але не вимог скарги. Зокрема, суд не може вийти за межі клопотання особи, яка подала скаргу.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 212, 213, 303, 316 ЦПК України 2004 року на зазначені положення закону уваги не звернув.

Отже, судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вирішення зустрічних позовних вимог не оскаржуються, тому у силу положень статті 400 ЦПК України не переглядаються.

У серпні 2017 року ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначило, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні трьох процентів річних та інфляційних втрат та рішення апеляційного суду є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

14 травня 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що у період з березня 2013 року по серпень 2013 року між ОСОБА_1, який працював директором ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України», та останнім в особі заступника директора ОСОБА_2, що діяла на підставі довіреності № 38 від 19 березня 2013 року, були укладені договори про надання безвідсоткової поворотної допомоги на строк до 31 грудня 2013 року: договір № 1 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 20 березня 2013 року у розмірі 30 000 грн, договір № 2 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 23 квітня 2013 року у розмірі 34 000 грн, договір № 3 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 08 травня 2013 року у розмірі 20 000 грн, договір № 4 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 17 травня 2013 року у розмірі 26 000 грн, договір № 5 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 06 червня 2013 року у розмірі 5 000 грн, договір № 6 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 23 липня 2013 року у розмірі 60 000 грн, договір № 7 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 29 серпня 2013 року у розмірі 65 000 грн.

Відповідно до виписок по рахунку ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» кошти у загальному розмірі 240 000 грн були зараховані на рахунок підприємства.

Однак у зазначений строк сума позики не була повернута.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Частинамипершою, другою статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно з пунктом 4.2 договорів у разі порушення строку повернення грошових коштів, позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення до моменту повного погашення своїх зобов'язань, а також сплачує одноразовий штраф в розмірі 10 % простроченої суми. Сплата цих сум не звільняє позичальника від погашення основного зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за договорами поворотної фінансової вимоги, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

При цьому апеляційний суд зробив правильний висновок, що оскільки взяті на себе зобов'язання за договорами поворотної фінансової вимоги ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» не виконало, то з нього підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами поворотної фінансової вимоги.

Разом з тим апеляційний суд, вірно зазначивши про заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, відмовив у стягненні як пені, так і штрафу, позбавивши позивача права на отримання неустойки за порушення строків виконання грошових зобов'язань, що передбачено умовами договорів поворотної фінансової вимоги.

Крім того, позивачем на підставі частини другої статті 625 ЦК України заявлено вимоги про стягнення з відповідача сум інфляційних втрат та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У частині другій статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Тому у разі прострочення виконання зобов'язання, зокрема щодо повернення грошових коштів, нараховуються три проценти річних від простроченої суми з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час простроченнявідповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного суду, викладеним у постановах: від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Отже, у порушення статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, тому дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки, трьох процентів річних з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду в оскарженій частині не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» про стягнення грошових коштів за договором поворотної фінансової допомоги скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк