Справа № 375/1449/17 Головуючий у І інстанції Нечепоренко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/1991/18 Доповідач у 2 інстанції Сержанюк А. С.
Категорія 24 03.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 травня 2018 року Апеляційний суд Київської області у складі суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., членів колегії - Журби С.О., Лівінського С.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 23 лютого 2018 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до ОСОБА_2 про стягнення суми страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В :

12 жовтня 2017 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» звернулося до суду із названим позовом, де просило стягнути з відповідача заподіяну позивачу шкоду в розмірі 43 177,80 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що між позивачем та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» 20 лютого 2014 року укладено договір страхування №DNHSIV127758, згідно якого позивач зобов'язався у разі настання страхового випадку сплатити страхове відшкодування у межах страхової суми у порядку та на умовах, передбачених договором.

Предметом страхування за договором є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням автомобілем «Volkswagen Transporter Kasten», державний номерний знак НОМЕР_1.

Згідно умов договору страхування, страховим випадком є пошкодження транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та за інших обставин, що підтверджується договором.

29 вересня 2014 року о 18 годині 45 хвилин на нерегульованому перехресті пр. Маяковського - вул. Драйзера у м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «Volkswagen Transporter Kasten», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 - відповідача по справі та автомобіля НОМЕР_2.

У відповідності до постанови судді Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2014 року винним у спричиненні даної дорожньо-транспортної пригоди визнаний водій автомобіля «Volkswagen Transporter Kasten», державний номерний знак НОМЕР_1 - ОСОБА_2.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди власнику застрахованого автомобіля ( власник Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» ) заподіяно матеріальну шкоду, яка згідно до звіту №133-2014 від 06 жовтня 2014 року склала 55 073,73 грн.

Сума страхового відшкодування до сплати страхувальнику, з урахуванням визначеної договором страхування франшизи на підставі страхового акту №И-2308 від 16 жовтня 2014 року, складає 43 177,80 грн., яка виплачена страхувальнику в повному обсязі, що підтверджено платіжним дорученням від 17 жовтня 2014 року №4396.

Отже, виходячи із викладеного, свої зобов'язання за договором майнового страхування страховик ( позивач ) виконав в повному обсязі, виплативши страхувальнику суму страхового відшкодування і з цього моменту та в межах фактичних затрат, тобто, в межах виплаченої суми страхового відшкодування, має право вимоги до відповідальної особи, якою є відповідач.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 23 лютого 2018 року позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» задоволено.

Поновлено Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Інгосстрах» строк звернення до суду за позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми страхового відшкодування.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах», у рахунок відшкодування витрат, пов'язаних зі сплатою страхового відшкодування 43 177,80 грн. та судові витрати в розмірі 1 600 грн., а всього 44 777,80 грн.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що позовні вимоги обґрунтовані посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві.

Також зазначено, що 20 лютого 2014 року було укладено між позивачем та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» договір страхування №DNHSIV127758, згідно якого позивач зобов'язався у разі настання страхового випадку сплатити страхове відшкодування у межах страхової суми у порядку та на умовах, передбачених договором.

Предметом страхування за договором є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням автомобілем «Volkswagen Transporter Kasten», державний номерний знак НОМЕР_1.

Згідно з умовами договору страхування, страховим випадком є пошкодження транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується договором, тобто страховик відшкодовує матеріальну шкоду, заподіяну страхувальнику незалежно від вини страхувальника та інтересів третіх осіб, відносно спричиненої яким шкоди діє інший договір ( поліс ), укладений 29 листопада 2013 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», згідно полісу №АС/5948417 якого страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю зазначеного транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором ( полісом ).

Тому, вимогу відповідача про залучення до участі у справі страхової компанії Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», яка повинна відшкодувати спричинену позивачу шкоду та перекладання вини з відповідача на його роботодавця - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», суд до уваги не приймає і вважає, що вони направлені на звільнення відповідача від відшкодування заподіяної шкоди, а не на досягнення істини по справі.

Крім цього, зазначено, що в даному спорі строк давності почав обчислюватися, як вбачається із постанови Пленуму та Закону з моменту виникнення страхового випадку, тобто з 29 вересня 2014 року і закінчувався 29 вересня 2017 року.

Суд вважає, що позивач не порушив строку давності звернення до суду, так як він в установлений строк звернувся 06 вересня 2017 року до Деснянського районного суду м. Києва з аналогічним позовом не маючи достовірної адреси місця проживання відповідача і не його вина, що суддя своєю ухвалою від 27 вересня 2017 року по закінченні строку позовної давності повернув позовну заяву для направлення за підсудністю, після чого позивач направив позов до належного суду.

В Цивільному Кодексі немає градації, до якого суду необхідно своєчасно звернутися за захистом своїх прав - належного чи ні, основне - своєчасне звернення, що і було зроблено позивачем.

Тому суд вважає, що позивач хоч і пропустив строк звернення до Рокитнянського районного суду за захистом своїх прав, але з поважних причин і тому є підстави для поновлення строку звернення до суду.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 23 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 20 лютого 2014 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладено договір страхування наземного транспорту №DNHSIV127758, згідно якого позивач зобов'язався, у разі настання страхового випадку, сплатити страхове відшкодування у межах страхової суми у порядку та на умовах, передбачених договором ( а.с. 8 зв. ).

Предметом страхування за договором є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням майна в п. 5.1 правочину.

Відповідно до п. 5.1. за цим договором майно, що страхується, є транспортний засіб ( транспортні засоби ), зазначені у додатку №2 ( там же ), зокрема, автомобіль «Volkswagen Transporter Kasten», державний номерний знак НОМЕР_1 ( а.с. 10 зв. ).

Згідно з умовами п. 7.1.1., 7.1.2. договору страхування, страховим випадком є пошкодження транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю без вини водія та за його участю за вини водія ( а.с. 8 зв. ).

29 вересня 2014 року о 18 годині 45 хвилин на нерегульованому перехресті пр. Маяковського - вул. Драйзера у м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «Volkswagen Transporter Kasten», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 - відповідача по справі та автомобіля «HUNDAY GETS», державний номерний знак НОМЕР_2 ( а.с. 7, 7 зв., 8 ).

У відповідності до постанови Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2014 року, винним у спричиненні даної дорожньо-транспортної пригоди визнаний водій автомобіля «Volkswagen Transporter Kasten», державний номерний знак НОМЕР_1 - ОСОБА_2 ( а.с. 143 ).

В результаті дорожньо-транспортної пригоди власнику застрахованого автомобіля - Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» ( а.с. 26 ) заподіяно матеріальну шкоду, яка згідно до звіту №133-2014 від 06 жовтня 2014 року склала 55 073,73 грн. ( а.с. 11-12 ).

Сума страхового відшкодування до сплати страхувальнику, з урахуванням визначеної договором страхування франшизи на підставі страхового акту №И-2308 від 16 жовтня 2014 року ( а.с. 24 зв.-25 ), складає 43 177,80 грн., яка виплачена страхувальнику в повному обсязі, що підтверджено платіжним дорученням №4396 від 17 жовтня 2014 року ( а.с. 27 ).

У зв'язку з наведеним 12 жовтня 2017 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» звернулося до суду із названим позовом ( а.с. 1-4, 36 ).

Разом з цим, місцевим судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Volkswagen Transporter Kasten», державний номерний знак НОМЕР_1, згідно з полісом №АС/5948417 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», з лімітом відповідальності 50 000 грн. ( а.с. 97 ).

Згідно з п. 16 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року зазначено, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію ( страховика ), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, позовні вимоги заявлені не до страховика - Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», а до винної у скоєнні ДТП особи, що є підставою для відмови в позові до завдача такої шкоди.

Окрім цього, відповідно до довідки №20141002PBK2H99 від 02 жовтня 2014 року ОСОБА_2 перебуває з 24 січня 2014 року в трудових стосунках з Товариством з обмеженою відповідальністю Комерційний банк «ПриватБанк» ( а.с. 84 ), що також, підтверджується і копією його трудової книжки ( а.с. 88 ).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових ( службових ) обов'язків.

Згідно п. 6 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року зазначено, зокрема, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових ( службових ) обов'язків на підставі трудового договору ( контракту ) із особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо ) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

Проте, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах», в порушення положень ст. 1172 ЦК України, були заявлені безпосередньо до винної в дорожньо-транспортній пригоді особи - ОСОБА_2.

Таким чином, з точки зору другої інстанції, позовні вимоги, в силу викладеного, є необґрунтованими, а відтак, позов не підлягає до задоволення за необгрунтованістю.

За таких обставин, суд першої інстанції, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які судом не доведені, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи, без додержання норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 993, 1172, 1188 ЦК України, ст.ст. 21, 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 10-13, 76-81, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення щодо задоволення позовних вимог про стягнення із відповідача заподіяної матеріальної шкоди.

Відтак, зазначені доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, на переконання апеляційного суду, знайшли своє підтвердження, унаслідок чого рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України та зазначених положень матеріального і процесуального права.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про сплив строку позовної давності, безпідставне його поновлення судом, з точки зору суду другої інстанції, не є правовою підставою для задоволення апеляції.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути із Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь ОСОБА_2, відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України, сплачений відповідачем за подачу апеляційної скарги судовий збір в розмірі 2 400 грн. ( а.с. 156 ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 23 лютого 2018 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до ОСОБА_2 про стягнення суми страхового відшкодування скасувати і ухвалити по справі нове судове рішення, яким заявлені позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути із Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 400 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

С.В. Лівінський