Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 754/1636/15-ц

провадження № 61-27308св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державна установа «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Державної установи «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва у складі судді Лісовської О. В. від 09 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Желепи О. В., Рубан С. М., Іванченка М. М., від 17 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» (далі - ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України») про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 04 січня 2011 року він займав посаду начальника відділу кадрів ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України».

Наказом директора ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» від 03 листопада 2014 року № 67-од до нього було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення внутрішнього трудового розпорядку.

Наказом директора ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» від 22 грудня 2014 року № 81-од до нього застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за неналежне виконання функціональних обов'язків.

Вищевказані накази видано з порушенням вимог трудового законодавства, без дотримання відповідної процедури, строків, а також без належних підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності, у зв'язку з чим він вважав їх незаконними. Зазначав, що дисциплінарні стягнення у вигляді догани застосовані до нього безпідставно, з порушенням його трудових прав та законодавства про працю, тому зазначені накази про дисциплінарні стягнення підлягають скасуванню.

Крім того, обставини, що стали фактичним мотивом для незаконних дій відповідача, не відповідають дійсності, оскільки відповідно до Розділу 2 його посадової інструкції до обов'язків начальника відділу кадрів не входить перевірка наявності всіх працівників на своїх робочих місцях та/або щоденний детальний аналіз/перевірка роботи кожного працівника.

Також відповідач пропустив строк накладення дисциплінарного стягнення, Комісія по трудових спорах була створена наказом директора ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» від 20 жовтня 2014 року № 63-од з порушенням законодавства, оскільки загальні збори трудового колективу щодо створення Комісії не скликалися, що робить Комісію та її рішення незаконними.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ про дисциплінарне стягнення від 03 листопада 2014 року № 67-од; визнати незаконним та скасувати наказ про дисциплінарне стягнення від 22 грудня 2014 року № 81-од; визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення від 23 лютого 2015 року № 23-о; поновити його на посаді начальника відділу кадрів ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» з 23 лютого 2015 року; стягнути з ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» на його користь: середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 лютого 2015 року по день поновлення на роботі, що станом на 07 липня 2015 року становить 10 087,26 грн, 50 % надбавки до заробітної плати за складність та напруженість у роботі з 22 грудня 2014 року до моменту вирішення трудового спору, що станом на 07 липня 2015 року становить 7 388,01 грн, 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, витрати на правову допомогу у розмірі 2 400,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем було повністю дотримано вимоги трудового законодавства при застосуванні до позивача дисциплінарних стягнень та при звільненні. Звільнення позивача з роботи 23 лютого 2015 року за порушення трудової дисципліни, виявлені за результатами перевірки, здійсненої комісією, створеною 05 лютого 2015 року, які за своєю правовою природою є триваючими порушеннями, та з урахуванням попередніх дисциплінарних стягнень, застосованих до позивача у листопаді та грудні 2014 року, відбулося без порушення шестимісячного строку, визначеного статтею 148 КЗпП України.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши також, що порушення, за які позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, пов'язані з неналежним виконанням ним своїх посадових обов'язків. Звільнення позивача з роботи 23 лютого 2015 року за порушення трудової дисципліни, виявлені за результатами перевірки комісії, створеної 05 лютого 2015 року, за своєю правовою природою є триваючими порушеннями, тому з урахуванням попередніх дисциплінарних стягнень, застосованих до ОСОБА_4 у листопаді та грудні 2014 року, відбулося без порушення шестимісячного строку, визначеного статтею 148 КЗпП України.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на таке: перша догана була винесена не за невиконання ним трудових обов'язків, а за, начебто, «нанесення тілесних ушкоджень»; друге та третє стягнення винесено без зазначення конкретних порушень. Неможливо встановити поважність причин без розуміння конкретних обставин правопорушень, часу їх вчинення. У випадку незаконності будь-якої догани, що передувала звільненню, втрачається така ознака як «систематичність».

Виходячи з вищезазначеного, суди помилково дійшли до висновку про те, що у відповідача були законні підстави для звільнення його з підстав систематичного невиконання трудових обов'язків.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Але судами попередніх інстанцій не було перевірено на відповідність закону підстави звільнення.

Крім того, під час його роботи у відповідача, у тому числі на посаді керівника відділу кадрів, до нього ніколи не було претензій, він завжди характеризувався як сумлінний та відповідальний працівник, користувався повагою співробітників.

Спірна ситуація, яка виникла у 2014 році, не є результатом порушення трудової дисципліни, а є наслідком особистого конфлікту між ним та уповноваженим органом відповідача.

Суди першої та апеляційної інстанції на вказані обставини уваги не звернули, що призвело позбавлення його права на справедливий судовий захист і мало наслідком прийняття незаконного судового рішення.

У грудні 2017 року ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

16 травня 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що ОСОБА_4 з 04 січня 2011 року займав посаду начальника відділу кадрів ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України», був ознайомлений з посадовою інструкцією начальника відділу кадрів, затвердженою директором 20 травня 2012 року.

Відповідно до витягу з наказу директора ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» від 03 червня 2013 року № 45-о ОСОБА_4 з 03 червня 2013 року за складність та напруженість у роботі встановлено 50 % надбавка до заробітної плати.

Наказом директора ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» від 03 листопада 2014 року № 67-од до ОСОБА_4 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення внутрішнього трудового розпорядку, а саме: нанесення тілесних ушкоджень в робочий час старшому інспектору кадрів ОСОБА_6, що є грубим порушенням трудової дисципліни.

Підставою для винесення наказу став протокол комісії по трудових спорах від 23 жовтня 2014 року, пояснювальна записка ОСОБА_4 від 03 листопада 2014 року.

Наказом директора ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» від 22 грудня 2014 року № 81-од до ОСОБА_4 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за неналежне виконання функціональних обов'язків, відсутність контролю за трудовою дисципліною в установі; знято зі ОСОБА_4 50 % надбавки до заробітної плати за складність та напруженість в роботі з 22 грудня 2014 року.

Протягом строку дії дисциплінарного стягнення наказано заохочення до ОСОБА_4 не застосовувати.

Підставою для винесення наказу стали акт від 15 грудня 2014 року про відмову надати пояснення ОСОБА_4; наказ від 03 червня 2013 року № 45-0; витяг з протоколу Вченої ради від 25 листопада 2014 року № 21.

Наказом директора ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» від 23 лютого 2015 року № 23-0 начальника відділу кадрів ОСОБА_4 звільнено з роботи згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України, у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Підставою для винесення наказу про звільнення стали накази від 03 листопада 2014 року № 67-од та від 22 грудня 2014 року № 81-од; виписка з протоколу засідання профспілкового комітету від 19 лютого 2015 року № 3 про згоду на звільнення позивача.

Відповідно до вимог статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівникам. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до вимог статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом (якому надано право прийняття на роботу) безпосередньо за виявлення проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або його перебування у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Перш ніж винести працівникові догану чи звільнити його роботодавець повинен отримати від нього письмові пояснення з приводу вчиненого дисциплінарного правопорушення. Якщо на підставі такого пояснення працівника роботодавець дійде висновку, що дисциплінарний проступок дійсно мав місце і відсутні будь-які обставини, які можна було б вважати такими, що виключають притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, то роботодавець видає наказ (розпорядження) про застосування дисциплінарного стягнення.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Таким чином, суди, на підставі належним чином оцінених наказів про накладення дисциплінарних стягнень на позивача та доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), дійшли правильного висновку про те, що звільнення ОСОБА_4 відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки останній систематично не виконував покладені на нього трудові обов'язки та порушував внутрішній трудовий розпорядок, у зв'язку з чим до нього застосовувались заходи дисциплінарного впливу.

Посилання касаційної скарги на те, що відповідачем порушено строки притягнення до дисциплінарної відповідальності, передбачені статтею 148 КЗпП України, є безпідставним, оскільки порушення трудової дисципліни позивачем у конфлікті з ОСОБА_6, остаточно було встановлено комісією по трудових спорах 23 жовтня 2014 року, а дисциплінарне стягнення застосовано 03 листопада 2014 року. Порушення щодо неналежного контролю за трудовою дисципліною є триваючим порушенням, тому відповідно застосування догани за таке порушення 22 грудня 2014 року відбулось після перевірки зафіксованої в протоколі № 21 та рішення Вченої ради ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України»від 25 листопада 2014 року, якими встановлено факт порушення трудової дисципліни начальником відділу кадрів.

Доводи ОСОБА_4 про те, що порушення, за невиконання яких, він притягнутий до дисциплінарної відповідальності не входять до його посадових обов'язків також є безпідставними, оскільки відповідно до посадової інструкції позивач зобов'язаний: очолювати роботу із забезпечення інституту кадрами необхідних спеціальностей і кваліфікацій; організовувати перевірку стану роботи з кадрами у підрозділах інституту, а також здійснювати контроль за станом трудової дисципліни; організовувати табельний облік, контроль, складання графіків відпусток. Начальник відділу кадрів несе відповідальність: за якість і своєчасність виконання покладених цією інструкцією обов'язків; за достовірність поданих довідок і звітів до органів вищого рівня, дотримання правил внутрішнього трудового розпорядку.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк