Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 333/7021/16 Головуючий у 1 інстанції: Ярошенко А.Г.
Провадження № 22-ц/778/1403/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі Ващенко З.С.

за участі:

позивача ОСОБА_3 та його представника - адвоката ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання рішення суду,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання рішення суду.

В обгрунтування позовних вимог, посилався на те, що 26.11.2008р. відповідач узяв у нього в позику 15 000 доларів США. У відповідності до розписки відповідач зобов'язався повернути борг до 26.05.2009р., але не повернув. 26.08.2010 року Комунарський районний суд м. Запоріжжя виніс заочне рішення, за яким стягнуто з ОСОБА_5 147 084,79 гривень на його користь. Але до теперішнього часу рішення не виконано, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання рішення суду.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2018 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судом встановлено, що 26.11.2008р. відповідач узяв в позику у позивача 15 000 до-

ларів США, зобов»язавшись повернути борг до 26.05.2009р. Проте борг не був повернутий в обумовлений строк.

Рішенням Комунарського районноного суду м. Запоріжжя від 26.08.2010р. з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 стягнуто 147 084,79 гривень.

Вказане рішення суду звернуто до примусового виконання, але до теперішнього часу не виконано. Так, за період з вересня 2010 року по грудень 2016 року ОСОБА_5 виплатив ОСОБА_3 на виконання рішення суду лише 8781,90 грн., тому станом на 1 грудня 2016 року заборгованість складає 138 302, 89 грн.

У зв'язку з цим позивач звернувся до суду у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України про стягнення за період з 07.09.2010р. по 09.12.2016р. інфляційних витрат в сумі 158 541,60 грн. та 3 % річних за несвоєчасне виконання рішення суду за цей же період в сумі 25 974 грн.

Задовольняючи цей позов, суд першої інстанції вважав його доведеними та такими, що ґрунтуються на вимогах норм матеріального права.

В апеляційній скарзі відповідач, насамперед, наголошує на тому, що вимоги ст. 625 ЦК України не розповсюджуються на правовідносини, які виникають в порядку примусового виконання рішення суду про стягнення грошового боргу.

Однак ці ствердження є помилковими, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо стягнення грошових сум та відкритого виконавчого провадження з його примусового виконання, яке не виконується боржником, надає права кредитору на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України.

Також в скарзі зазначається про те, що відповідач сплатив на виконання рішення суду більшу суму, ніж визначено державним виконавцем у розмірі 8 781,90 грн., про що ним надано копії квитанцій до матеріалів справи.

З наданих відповідачем квитанцій, перевірених апеляційним судом, вбачається, що протягом всього періоду з дня набрання рішенням суду законної сили ОСОБА_5 погашав борг нерегулярними платежами у сумах по 200 грн., сплачуючи їх на рахунок державної виконавчої служби, яка, в свою чергу, перераховувала кошти на рахунок ОСОБА_3 за вирахуванням суму виконавчого збору. Тому погашення відбувалось у меншій сумі, що підтвердив позивач, вказавши, що більше 180 грн. в місяць йому не перераховувалось.

Між тим, відповідач не враховує цього факту, вважаючи, що всі платежі в цілому були перераховані позивачеві.

Зважаючи на ці обставини, апеляційний суд бере до уваги як доказ розміру невиплаченої заборгованості довідку виконавчої служби, відомості якої не оскаржував боржник та звірку з державним виконавцем не проводив. Тому апеляційний суд бере як базову для розрахунку саме визначену державним виконавцем суму заборгованості в розмірі 138 302,89 грн. ( а.с. 6).

В скарзі зазначається також, що інфляційні втрати не можна було нараховувати на суму заборгованості, оскільки боргові зобов»язання були визначені в доларах США.

Проте ці ствердження є неспроможними з огляду на таке.

В доларах ОСОБА_5 було взято суму в позику, але при ухваленні рішення судом про стягнення цього боргу за договором позики було визначено гривневий еквівалент 2000 дол. США.

Отже, з часу ухвалення рішення 26.08.2010р. грошове зобов»язання є визначеним в гривнях у розмірі 120 139,50 грн., тобто курс долара, який виключає застосування інфляції до грошового зобов»язання, був застосований тільки до постановлення рішення суду, а в подальшому зобов»язання перетворилось у гривневе, та на нього поширюється дія статті 625 ЦПК України в цілому у зв»язку з тривалою несплатою, допущеною боржником.

Вказує апелянт також на те, що позивач не надав розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних, але він вважає, що сума заборгованості погашалась ним у різний період часу, тому розрахунок мав бути диференційованим з урахуванням цих платежів, а також не на всю стягнуту судом суму, до якої як складові входять і судові витрати, і вже нараховані 3 % річних за інший період часу.

Перевіривши ці доводи, апеляційний суд вважає їх частково обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК України встановлено черговість погашення вимог за грошовим зобов»язанням, згідно з якою у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов»язання у повному обсязі, ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу - відшкодовуються витрати кредитора, пов»язані з одержанням виконання; 2) у другу - проценти та неустойка; 3) у третю - основана сума боргу.

Як вбачається з рішення суду, яке перебуває на примусовому виконанні, сума грошового зобов»язання складається з таких складових: 120 139,50 грн. - сума основного боргу, 18 690,73 грн. - проценти за користування позикою, 3683,16 грн. - 3 % річних від простроченої суми, 1000 грн. - моральна шкода, 3 571,40 грн. - судові витрати.

Отже, зважаючи на черговість погашення грошового зобов»язання з урахуванням щомісячного платежу у 200 грн., з якого, в першу чергу, вираховується виконавчий збір, а також фактично виплачену боржником позивачу суму у розмірі 8781,90 грн., вбачається, що за рахунок сплаченої суми погашено: 3571,40 грн. судових витрат, 1000 грн. - моральної шкоди, 3683,16 грн. - 3 % річних та частина процентів в сумі 527,34 грн., тому залишилась непогашеною вся сума позики у розмірі 120 139,50 грн. та частина процентів в сумі 18 136, 39 грн., а разом сума непогашеного боргу становить: 138 302,89 грн.

Саме на цю суму боргу і нараховував позивач 3 % річних та суму інфляції, що слідує з його позовної заяви, що і відноситься до основного боргу, оскільки всі решта сум, на які відповідальність не розповсюджується, вже були погашені.

В скарзі відповідач зазначає також, що суд безпідставно не застосував строк позовної давності, про який він просив до ухвалення судового рішення.

З цього приводу суд першої інстанції зазначає, що здійснення боржником платежів свідчить про те, що він визнає борг, а тому строк позовної давності весь час переривався.

Проте колегія не погоджується з такими висновками суду, і тому вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в тій частині, що визнанням боргу шляхом здійснення платежів може бути лише добровільна сплата заборгованості боржником на користь кредитора, в той час як в даній ситуації боржник, виконуючи рішення суду в примусовому порядку, сплачував борг частками на рахунки виконавчої служби. Отже, відсутня ознака добровільності, і тому такі платежі не можуть бути кваліфіковані як визнання боргу боржником.

Строк позовної давності в три роки починає спливати від дня, коли особа дізналась про своє порушене право.

ОСОБА_3 про невиконання боржником рішення суду в повному обсязі стало відомо майже одразу, коли рішення було звернуто до виконання тобто з вересня 2010р. Тому в межі строку позовної давності з дня звернення позивача з позовом вкладається період з 12.12.2013р. по 12.12.2016р., що містить 1096 днів. На цей час вже існувала саме визначена державним виконавцем сума заборгованості у розмірі 138 302,39 грн., яка включає тільки основний борг - позичену суму та відсотки, що встановлено на підставі наданих відповідачем копій квитанцій.

Тому сума 3 % річних складає: 138 302,89 грн. х 3 % : 100 % : 365 дн. х 1096 дн. = 12 458,63 грн.

Інфляційні втрати: сукупний індекс інфляції, визначений за вказаний період, становить 1,94, тому сума боргу з урахуванням інфляції становить 138 302,89 х 1,94 = 268 307,60 грн., а сума інфляційних втрат: 208 307,60 - 138 302,89 = 130 004,71 грн.

Таким чином, оскільки суд неправильно застосував вимоги закону про позовну давність, зокрема, ст. 264 ЦК України ЦК України, рішення суду у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом застосування строку позовної давності та зменшення суми стягнення у зв»язку з цим, яку слід стягнути у періоді, що вкладається в межі строку позовної давності.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України вирішує питання щодо зміни суми судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог позивача.

Так, позивачем за позовні вимоги майнового характеру у сумі 184 515,60 грн. сплачено судовий збір в сумі 1845,16 грн., а позов задоволено на суму 142 463,34 грн. Тому йому за рахунок відповідача підлягає до компенсації судовий збір в розмірі 142 463,34 х 1845,16 : 184 515,60 = 1424,64 грн.

Відповідачем за оскарження рішення суду сплачено судовий збір в сумі 2 769 грн., а відмовлено в задоволенні позову на суму 42 052,26 грн. Тому йому до компенсації з боку позивача належить сума судового збору: 42052,26 х 2769 : 184 515,60 = 631,07 грн.

Проведеним взаємозарахуванням визначено до компенсації позивачеві за рахунок відповідача суму судового збору: 1424,64 грн. - 631,07 = 793,57 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2018 року у цій справі змінити в частині визначених до стягнення сум та судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 за період з 12.12.2013р. по 12.12.2016р. суму втрат від інфляції у розмірі 130 004 ( сто тридцять тисяч чотири) гривень 71 копійки, 3 % річних від суми грошового зобов»язання у розмірі 12 458 ( дванадцять тисяч чотириста п»ятдесят вісім) гривень 63 копійки, а всього - 142 463 ( сто сорок дві тисячі чотириста шістдесят три) гривні 34 копійки.

В решті частини позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 793 (сімсот дев»яносто три) гривні 57 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2018р.

Головуючий:

Судді: