Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.04.2018 Справа №607/2023/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Позняка В.М.,

з участю секретаря судового засідання Осів І.В., представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4, просить визнати недійсним договір позики, написаний у вигляді розписки від 12.08.2017 року .

Позов мотивовано тим, що вказану розписку він написав під впливом погроз ОСОБА_7 всупереч власного волевиявлення, оскільки він погрожував йому та членам його сім'ї фізичною розправою, якщо він не поверне гроші - недостачу в гуртовому магазині, нестачу яких він, як стверджував ОСОБА_7, допустив, оскільки причетний до крадіжок.

ОСОБА_4 надала суду відзив на позов, відповідно до якого заперечила проти задоволення позовних вимог та просила в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити. Зазначила, що ОСОБА_5 працював у неї вантажником в продуктовому гуртовому магазині на подвір'ї видавництва «Збруч». Так як давно знала ОСОБА_5 вона відгукнулася на прохання позивача позичити йому терміном на один місяць 200000 грн. для виготовлення документів «Зелена карта» які він планував віддати після поїздки на заробітки в Республіку Польща. При отриманні грошей позивач власноручно написав розписку без будь-якого психологічного та фізичного тиску з її сторони. У зв'язку із невиконанням ОСОБА_5 своїх зобов'язань за договором позики, вона звернулася в суд із позовом про стягнення заборгованості.

Ухвалою суду від 07 лютого 2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання по справі, а ухвалою суду від 14 березня 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав викладених в ньому. Пояснив, що ОСОБА_5 працював у підприємця ОСОБА_4 в гуртовому магазині. Коли він хотів звільнятися, та прийшов за розрахунком до ОСОБА_4, в той же день приїхав її чоловік, запросив в автомобіль, та в присутності інших людей, із застосуванням погроз фізичною розправою щодо нього та членів його сім'ї, під приводом недостачі в магазині, яка виникла, нібито через крадіжки до яких він причетний, заставив його написати розписку про позику 200000 грн., які насправді позивач не одержував.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечив, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказує, що позивач звернувся до суду із позовом у зв'язку із тим, що не хоче виконувати взяті на себе зобов'язання. Договір позики укладався без будь-якого фізичного та психологічного тиску з боку відповідача.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_7 в судовому засідання показав, що він є чоловіком відповідачки, його сім'я проживає в одному селі із сім'єю позивача, з яким він перебуває в хороших стосунках, та який довгий час працював в них в гуртовому магазині біля видавництва «Збруч» вантажником. В кінці липня ОСОБА_5 підійшов до дружини та сказав, що хоче їхати за кордон. Коли свідок прийшов до нього поговорити, ОСОБА_5 сказав, що для того щоб оформити «Зелену карту» йому потрібно 10000 доларів, та попросив позичити гроші, які він зобов'язався віддати після поїздки в Польщу, на що він із дружиною погодилися. Через те, що в позивача постійно дзвонив телефон, ОСОБА_7 попросив залишити його в інших працівників. Під час передачі коштів вони автомобілем від'їхали до заправки, яка знаходилася неподалік, оскільки хотіли факт позики тримати в таємниці від інших працівників. Передача коштів відбувалася в автомобілі біля території заправки на вул. Живова, та коли ОСОБА_5 одержав кошти, то під диктовку написав розписку. В автомобілі свідок сидів на передньому пасажирському кріслі, позивач - позаду нього на задньому сидінні. Крім того в автомобілі сиділи свідки ОСОБА_9, яка на даний час перебуває за кордоном, а також ОСОБА_10, який був за кермом. Він гроші мав в пакеті - 10 пачок по 200 грн., всього 200000 грн., які позивач перерахував під час одержання. Гроші він передавав від імені дружини, тому розписка написана на її ім'я.

Свідок ОСОБА_10 показав суду, що в серпні 2017 року до нього подзвонив ОСОБА_7, і сказав, що його дружини ОСОБА_4 працівник хоче позичити гроші, і попросив його бути свідком. Він приїхав на своєму автомобілі, крім того був аналітик - ОСОБА_9, Також в автомобіль сіли ОСОБА_7 - на переднє пасажирське сидіння та ОСОБА_5 - позаду. ОСОБА_7 передав ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 200000 грн. купюрами по 200 грн., а ОСОБА_5 написав розписку без фізичного чи іншого тиску.

Відповідно до розписки від 12.08.2017 року ОСОБА_5 позичив в ОСОБА_4 кошти в розмірі 200000 грн., які зобов'язувався повернути 12.09 в місті Тернополі. Розписка написана власноручно без будь-якого психологічного та фізичного тиску зі сторони ОСОБА_4 в присутності двох свідків.

15 листопада 2017 року ОСОБА_5 звернувся до прокурора Тернопільської області із заявою про вчинення злочину, в якій повідомив, що розписку 12.08.2017 року він написав всупереч волевиявленню, у зв'язку із погрозами ОСОБА_7 йому та його сім'ї фізичною розправою, у зв'язку із нібито вчиненням ним крадіжки на гуртовому магазині продовольчих товарів, де він працював.

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2018 року зобов'язано слідчого Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області внести відомості про кримінальне правопорушення, викладені в заяві ОСОБА_5 від 15.11.2017 року прокурору Тернопільської області.

Також, як видно із витягу із ЄРДР, за заявою ОСОБА_5 07.02.2018 року внесено відомості про те, що ОСОБА_7, шляхом погрози застосування фізичного насильства примушувала його до виконання цивільно-правових зобов'язань щодо повернення грошових коштів в розмірі 20000 гривень, які він заборгував.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

18.09.2013 року у справі №6-63 цс 13 Верховний суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з приписами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до частин першої та другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Статтею 231 ЦК України установлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинено під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Із змісту статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_5 посилався на те, що коштів у ОСОБА_4 він не позичав, а оспорюваний договір позики був укладений проти його волі внаслідок застосування до нього психологічного тиску зі сторони чоловіка позивачки. На підтвердження своїх вимог позивач посилався на його звернення до прокурора Тернопільської області із відповідною заявою.

Однак, сам факт звернення ОСОБА_5 до прокурора Тернопільської області через два місяці після написання розписки із заявою про вчинення злочину, не свідчить про факт її написання під впливом погроз застосування насильства.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_10 заперечили факт застосування насильства чи погроз насильства під час написання розписки ОСОБА_5 та підтвердили ту обставину, що під час написання розписки він одержав грошові кошти.

Інших доказів укладення договору під впливом насильства чи погроз його застосування позивачем не надано та судом не здобуто.

Із змісту статті 12, 13 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем не доведено, що договір позики у формі розписки ОСОБА_5 від 12.08.2017 року укладений проти волі позивача із застосуванням насильства чи погрози його застосування, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.ст. 203, 215, 230, 231, 570 ЦК України, керуючись ст.ст. 5, 19, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 27 квітня 2018 року.

Головуючий суддяВ. М. Позняк