АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/796/18 Справа № 206/3501/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Петешенкової М.Ю., Пищиди М.М.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником житлового будинку № 4 по вулиці Лебединій у місті Дніпрі, успадкованого нею після померлого 13.08.2001 її батька, ОСОБА_4. 28 серпня 1981 на вказаній житловій площі тимчасовим наймачем згідно ст. 98 ЖК України був зареєстрований її брат ОСОБА_3, тобто відповідач за справою, який після смерті їхнього батька продовжує проживати в будинку позивача.

Також позивач зазначила, що вона 16 травня 1981 року одружилась з ОСОБА_5, а 23 серпня 1988 року у них народився син ОСОБА_6 та після розірвання шлюбу вона 28 травня 1999 року позивач одружилась вдруге. Оскільки її будинок має лише дві окремі житлові кімнати, а її сину виповнилось вже 29 років, ці окремі кімнати займають саме вони з чоловіком та син, тоді як відповідач ще в червні 1992 року фактично виселився з будинку, припинивши сплачувати вартість за надані комунальні послуги та зявляючись в ньому лише періодично, а з 01 березня 2016 року не зявлявся зовсім, тим самим втративши право користування її житлом на підставі ч. 2 ст. 167, ч. 4 ст. 168 ЖК України. Разом з тим, незважаючи на це, добровільно знятись з реєстрації безпричинно не бажає, чим порушує її та членів її сімї житлові і майнові права, що дає підстави визнати його таким, що втратив право користування вищезазначеним житловим будинком, з моменту вибуття з нього, тобто з 01 березня 2016 року. Враховуючи вищевикладене позивач просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим будинком № 4 по вулиці Лебедина у місті Дніпро.

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач набув права користування жилим приміщенням на законна підставах, зокрема як член сім'ї попереднього власника житла, тобто спадкодавця, що свідчить про відсутності правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим, оскільки спадкування за заповітом сестрою даного будинку, заселення в нього свого сина та нового чоловіка, не призводить до автоматичної втрати права користування цим приміщенням відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено, що відповідач втратив право на користування житлом, а відтак задоволення відповідного позову буде порушувати право відповідача на користування будинком, що є неприпустимим.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що районний суд неповно з'ясував значущі для справи обставини, не застосував матеріальне право, зробивши при цьому невідповідні висновки, що потягнуло за собою помилкову відмову у задоволенні позовної заяви.

Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 351 ЦПК України передбачено, що апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

А згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про право на спадщину за заповітом АЕР № 659536 від 27 березня 2002 року ОСОБА_2 є спадкоємцем спадкового майна після смерті ОСОБА_4, що складається з: житлового будинку А-1, жилою площею 40,3 кв.м.; літня кухня Б; погріб В; гараж Г; убиральня, душ Е, Д; навіс Ж; інші споруди К, №1-10,І, що знаходяться в м. Дніпропетровську, вул. Лебедина, буд. 4 та розташовані на земельній ділянці площею 1200 кв.м. (а.с.8).

Згідно до технічного паспорту на житловий будинок № 4 по вулиці Лебедина у місті Дніпро, а саме експлікації приміщень, будинок нараховує: житлові приміщення за номерами: 3, 4, 5, 6 площею 7,8; 10,4; 15,7; 6,4 відповідно, сіни-кухня та передня (а.с.5-7).

Відповідно до копії Свідоцтва про одруження серія І-КИ № 074094 від 28.05.1999 ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8, про що відділом реєстрації актів громадян громадянського стану Самарської районної ради м. Дніпропетровська зроблено актовий запис під № 118 (а.с.14).

В той же час, копія домової книги, та копія довідки № 2125 виданої Головою квартального комітету № 4, дата видачі довідки та дата, на яку складалась дана довідка не зазначено, свідчать, що за адресою: вул. Лебедина, буд. 4 зареєстровані ОСОБА_2, тобто позивач, ОСОБА_8 чоловік позивача, ОСОБА_9 син позивача, ОСОБА_9 брат відповідача, що не проживає за даною адресою з червня 1992 року (а.с.7).

Так, в судовому засіданні було встановлено, що позивач ініціювала питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, що перебуває у її володінні з підстав відсутності для відповідача місця для фактичного проживання, не сплатою останнім вартості наданих комунальних послуг, а також не проживання за вказаною адресою більше одного року. На підтвердження зазначених обставин позивач надала довідку № 2125, видану Головою квартального комітету № 4 про зареєстрованих осіб, серед яких наявне прізвище відповідача, а також, інформація про непроживання останнього за даною адресою з 1992 року.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що в наданій довідці відсутня дата її видачі та дата, на яку вона складалась, а отже дана довідка не може бути належним та допустимим доказом непроживання відповідача за вказаною адресою.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що відповідач набув права користування жилим приміщенням на законних підставах, зокрема як член сім'ї попереднього власника житла, тобто спадкодавця, що свідчить про відсутності правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим, оскільки спадкування за заповітом сестрою даного будинку, заселення в нього свого сина та нового чоловіка, не призводить до автоматичної втрати права користування цим приміщенням відповідачем.

Також судом встановлено, що відповідач не втратив інтерес до даного житла, що підтверджується поясненнями позивача та її представника, при цьому іншого житла він не має, а тому, виходячи з того, що між сторонами склалися стійкі неприязні стосунки, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем непроживання відповідача у будинку без поважних причин.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено, що відповідач втратив право на користування житлом, а відтак задоволення відповідного позову буде порушувати право відповідача на користування будинком, що є неприпустимим.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, звертаючись до суду із позовною заявою ОСОБА_2 просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом на підставі ст.ст. 167, 168 ЖК України, разом з цим судом першої інстанції встановлено, що відповідач зареєструвався у вказаному вище будинку з дозволу батька як член сімї, а оскільки члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). При цьому необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Отже, стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню саме положення статті 405 ЦК України, що відповідає розясненням, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», про що зокрема правильно зазначив і суд першої інстанції.

За таких обставин доводи апеляційної скарги є необгунтованими, оскільки не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, ці доводи протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтами, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що позивач не позбавлена можливості звернутися за судовим захистом в даному випадку з урахуванням норм матеріального права, яке регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.147, п.3 розділом ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді М.М. Пищида

ОСОБА_10