Справа № 344/7064/16-ц
Провадження № 22-ц/779/408/2018
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.

секретарів Петріва Д.Б., Возняк В.Д.,

з участю сторін: ОСОБА_1 його представника ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4 їх представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 січня 2018 року у складі судді Пастернак І.А., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на проживання в квартирі,

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням - кімнатою №3 в будинку №20 по вул. Довженка в м. Івано-Франківську.

Позивач свої вимоги мотивував тим, що на підставі ордеру від 03.04.1989 року та рішення Івано-Франківського облвиконкому №196 від 13.10.1987 року він вселився разом з сімєю - ОСОБА_3 та синами ОСОБА_6 і ОСОБА_4, в кімнату №3 площею 17,38 кв.м., гуртожитку по вул. Довженка (колишня вул. Веселова) в м. Івано-Франківську. 01.06.2010 року шлюб між ним та відповідачкою ОСОБА_3 розірвано. У вересні 2010 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_7, з якою проживає у вказаній кімнаті гуртожитку. Син ОСОБА_6 утворив сімю та проживає у м. Бурштин.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 зареєстровані за вказаною адресою, однак у 2010 році син ОСОБА_4 одружився та разом з сімєю проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вибули на постійне місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач просив визнати їх такими що втратили право користування жилим приміщенням - кімнатою №3 в будинку №20 по вул. Довженка в м. Івано-Франківську.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2.

У позовній заяві вказали, що у 1989 році вони разом з ОСОБА_1 вселились в кімнату №3 по вул. Довженка, 20 в м. Івано-Франківську. У червні 2010 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, а у вересні відповідач уклав шлюб з ОСОБА_7 та став проживати з нею в належній останній квартирі по вул. Дорошенка в м. Івано-Франківську, зрідка приходив у квартиру, однак з квітня 2015 року у спірній квартирі не проживає, жодних особистих речей відповідача в квартирі немає, витрати по утриманню квартири не несе.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13.10.2016 року вказані позови обєднано в одне провадження.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 січня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - кімнатою №3 в будинку №20 по вул. Довженка в м. Івано-Франківську відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_1 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження обставин справи та неналежну оцінку зібраним по справі доказам.

Суд, вважає апелянт, не врахував, що спірне житло не приватизоване у встановленому законом порядку, відноситься до державного житлового фонду, іншого житла він не має, а відповідачі постійно чинять йому перешкоди у користуванні квартирою.

Постановляючи рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.. 71 ЖК України, підставою визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є відсутність цієї особи понад встановлені строки, тобто понад шестимісячний строк. Однак дане твердження не відповідає фактичним обставинам справи, не підтверджене жодними доказами.

Допитані в судовому засіданні свідки, зокрема ОСОБА_8, ОСОБА_9 ствердили, що у вказаній квартирі позивач не проживає, та жодного разу його не бачили, однак дані твердження є неправдивими та не відповідають дійсності.

Зазначив, що іншого житла у нього немає, твердження відповідачки що він проживаю у квартирі його теперішньої дружини не відповідає дійсності.

Посилаючись на зазначені обставини апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити, та відмовити в задоволенні зустрічного позову.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представник ОСОБА_5 заперечили доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до положень ст. 267 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими що втратили право користування квартирою №3 по вул. Довженка, 20 в м. Івано-Франківську, суд першої інстанції правильно зазначив такі вимоги не підтверджені жодними належними, допустимими та достовірними доказами, натомість задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд дійшов помилкового висновку про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі оскільки не проживає у зазначеній квартирі понад строки встановлені законом та не несе витрат по її утриманню.

Судом встановлено, що згідно копії ордеру №0684 серія ББ від 03.04.1989 року, ОСОБА_1 та членам його сім»ї (дружині ОСОБА_3, сину ОСОБА_10, сину ОСОБА_4Я.) надано право на зайняття кімнати №3, площею 17,38 кв.м., в гуртожитку по вул. Веселова в м. Івано-Франківську (а.с. 5).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_5 І-НМ №044113 від 14.07.2010 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №296 від 01.06.2010 року (а.с. 6).

28.09.2010 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_11, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб ОСОБА_5 І-НМ №145631 від 04.06.2015 року (а.с. 7).

Згідно копії довідки №02-02/851 виписки з будинкової книжки про реєстрацію та склад сімї від 31.03.2016 року, виданої КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с. 8).

Встановлено що ОСОБА_3 несе витрати по утриманню спірної квартири та представила докази оплати за надані комунальні послуги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 3 ЦПК України (чинної станом на час звернення сторін із первісним та зустрічним позовом) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство, згідно ст.ст. 10, 11 ЦПК України (в редакції 2004 року) здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Встановлено, що ОСОБА_1 31 травня 2016 року пред»явив позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання їх такими що втратили право користування жилим приміщенням - кімнатою №3 в будинку №20 по вул. Довженка в м. Івано-Франківську, з тих підстав, що останні у 2010 році вибули на постійне місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 у жовтні 2016 року пред»явили зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання його таким втратив право користування жилим приміщенням - кімнатою №3 в будинку №20 по вул. Довженка в м. Івано-Франківську, посилаючись на те, що ОСОБА_1 у 2010 році одружився з ОСОБА_7 та став проживати з нею в її квартирі по вул. Дорошенко в м. Івано-Франківську, а також у своєї матері в с. Верхня Липиця Рогатинського району, тобто вибув на інше постійне місце проживання.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 3 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і у порядку, передбачених законом.

Відповідно до норм ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання.

Згідно з ч.ч. 1 і 2 ст.71, ст.72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або член сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами визначені у статті 71 ЖК України.

Положеннями ч.2 ст. 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї, зазначеної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК.

Як у первісному так і зустрічному позовах сторони, пред»являючи вимоги про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням у спірній квартирі посилалася на вибуття відповідачів на інше постійне місце проживання.

Разом з тим, на підтвердження позовних вимог як у первісному так і зустрічному позові сторонами не подано належних та допустимих доказі того, що відповідачі вибули на інше постійне місце проживання.

Та обставина, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 у 2010 році зареєстрував шлюб з іншою жінкою не дає підстав для висновку про обрання ним іншого постійного місця проживання.

Із зібраних по справі доказів вбачається, що між сторонами виникають конфлікти з приводу користування спірною квартирою, так ще до звернення сторін із позовами до суду, згідно висновку дільничного інспектора міліції ВДІМ Івано-Франківського МВ УМВС від 31.08.2015 року вбачається, що 04.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про те, що за місцем проживання його колишня дружина ОСОБА_3 провокує його на вчинення конфліктів та переставляє речі у квартирі, де вони спільно проживають. (а.с.197).

Крім того, ОСОБА_1 15.05.2012 року уклав із ФОП ОСОБА_12 договір про технічне обслуговування домофону за адресою Довженка, 20 в м. Івано-Франківську, за заявою ОСОБА_1 від 12.03.2015 року підключено «Домашній інтернет» за адресою АДРЕСА_2.

Таким чином, суду не представлено доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 вибув із спірної квартири на інше постійне місце проживання та у зв»язку з цим втратив право на користування жилим приміщенням у зазначеній квартирі.

Зазначених обставин суд першої інстанції не врахував, невірно застосував положення норм матеріального права, зокрема ст.ст. 317, 391 ЦК України, які регулюють правовідносини щодо користування та розпорядження власником майна, в той час як спірна квартира не перебуває у власності жодної із сторін.

У зв»язку з наведеним, суд, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_1 таким що втратив право на проживання у спірній квартирі та ухвалення у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 то таке постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його обґрунтованості не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду в цій частині колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського від 29 січня 2018 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на проживання в квартирі скасувати та постановити у цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання його таким що втратив право на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 - відмовити.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2018 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. ОСОБА_13 Томин