АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/496/18Головуючий по 1 інстанції - Соколишина Л.Б.
Категорія: 44 Доповідач в апеляційній інстанції - Бородійчук В.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2018 року апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Бородійчука В.Г.

суддів Василенко Л.І., Нерушак Л.В.

секретар Анкудінов О.І.

розглянувши у судовому засіданні в місті Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 січня 2018 року (ухвалене 17 січня 2018 року в приміщенні Черкаського районного суду Черкаської області, повний текст якого виготовлений 18 січня 2018 року під головуванням судді Соколишиної Л.Б.) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення із будинку.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

14 вересня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення із будинку.

В обгрунтування позовних вимог вказала, що вона є власником ? частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, а власником іншої ? частини є її сестра ОСОБА_5, яка зі своєю донькою у вказаному будинку зареєстрована, але не проживає.

У будинку мешкає її мати та співмешканець матері - відповідач по справі, без реєстрації.

Зазначає, що відповідач самовільно вселився у її помешкання, без жодних правових підстав, у зв'язку з чим перешкоджає їй на власний розсуд користуватися, володіти і розпоряджатися указаним майном, тому просить усунути перешкоди у користуванні її житлом шляхом примусового виселення відповідача з будинку, без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що судовому засіданні не було доведено позивачем факту самоправного вселення відповідачем у вказане домоволодіння. Навпаки, як позивач так і відповідач ствердили, що між матір'ю позивачки та відповідачем склалися фактичні шлюбні стосунки і протягом 13 років вони мешкали у цьому будинку.

Крім того, позивачкою не заперечувався той факт, що відповідач допомагав їй у навчанні, доглядав її маленького сина та вкладав кошти у проведення газу у будинок.

Оскільки факту самовільного вселення в судовому засіданні не встановлено, тому суд відмовив у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просила скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 січня 2018 року як незаконне та ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 вказала, що відповідач ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6, яка є матір'ю позивачки вселились у спірний будинок як члени сім'ї ОСОБА_7 (попереднього власника).

З 2007 року власниками спірного будинку є ОСОБА_3 та її сестра ОСОБА_5, яким на підставі свідоцтва про право на спадщину належить по ? його частині.

Відповідач має неприязні стосунки з позивачем, житлове приміщення покидати не збирається і проживає в ньому без реєстрації.

Ні позивач, ні третя особа з відповідачем договору найму не укладали, тому правовий статус ОСОБА_4 не змінився, він не має правового статусу наймача, а тому вважається таким, що втратив право користування житловим будинком і підлягає виселенню як такий, що проживає в ньому без належних на те правових підстав в порядку ч. 3 ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядженням своїм майном на власний розсуд та він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання цим майном.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів, зокрема в даному випадку є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 2 та ст. 5 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом першої інстанції встановлено і дана обставина не заперечувалася сторонами по справі, про те, що позивачка є власником ? частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, а власником іншої ? частини є її сестра - 3 особа по справі, яка зареєстрована у будинку зі своєю донькою, але фактично там не проживають. Позивачка з дітьми також мешкає за іншою адресою. У будинку за вказаною адресою проживає мати позивачки та відповідач по справі, протягом останніх 13 років.

Ефективним способом захисту порушеного права власника будинковолодіння ОСОБА_3 та усунення їй перешкод в користуванні належним їй майном, в даному випадку житловим будинком може бути не задоволення її вимоги про зобов'язання звільнення ОСОБА_4 приміщення житлового будинку, а його виселення (оскільки приміщення є житловим) з цього будинковолодіння з підстав на які посилається позивачка.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Як вже було зазначено вище, способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР.

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника будинку належать дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки.

Як встановлено в ході розгляду справи, відповідач не являється членом сім'ї нинішнього власника ОСОБА_3, яка не укладала з ними договору на користування житловим приміщенням, а тому відсутні будь-які правові підстави для зайняття ним спірного житлового приміщення.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5, яка підтримала позовні вимоги, також договору найму з відповідачем не укладала та дозволу на його проживання не надавала.

Оскільки право власності позивача та третьої особи є беззаперечними, що набуто з правових підстав, тому відповідач не має права перешкоджати у користуванні спірним майном.

Обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання відповідача ОСОБА_4, який після зміни власника залишився проживати в будинку позивача таким, що втратив право користування ним та виселення, оскільки останній без відповідної правової підстави займає жиле приміщення і відмовляється його звільняти.

Правових підстав для користування житловим приміщенням ОСОБА_4 після зміни власника не набув і його правовий статус вселення з дозволу попереднього власника (при зміні власника в 2007 році був втрачений).

За таких обставин, з урахуванням вищеприведених доводів та норм чинного законодавства, суд апеляційної інстанції вважає, що районним судом помилково зроблено висновок про відмову в задоволенні позову з підстав його недоведеності та не застосовано норми права, які регулюють захист порушених прав позивача відносно своєї власності. Апеляційний суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення відповідача з займаного приміщення у даному випадку немає, оскільки позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Крім того, у відповідності ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме квитанції № 0.0.847029213.1 від 13 вересня 2017 року (а.с. 2) та квитанції № 0.0.967769571.1 від 19 лютого 2018 року ОСОБА_3 сплатила за подачу позовної заяви 640 грн. та за подачу апеляційної скарги 960 грн., а разом 1 600 грн. судових витрат за розгляд справи.

Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, тому суд апеляційної інстанції при вирішенні питання про розподіл судових витрат вважає, що вони підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача.

Тому, з урахуванням вищеприведених норм чинного законодавства, з врахуванням доводів апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що обгрунтування вимог апеляційної скарги є доведеними і дають підстави для скасування судового рішення з постановленням нового висновку суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення із будинку скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні належного ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності будинку АДРЕСА_1 шляхом примусового виселення ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 600 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий -

Судді -