АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1159/18 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права про приватну власність
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 645/12286/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні, з апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1,на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 05 грудня 2017 року у складі судді Бондарєвої І.В., -

встановив:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 06 лютого 2013 року за ним визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що відповідачі перешкоджають йому володіти та користуватися своєю часткою у квартирі, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості ? частини квартири АДРЕСА_1 у розмірі 131 356 грн., припинити його право власності на ? частину вказаного нерухомого майна, а також стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати.

Відповідачі проти задоволення позову заперечували, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 05 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, який діяв в інтересах ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, постановити нове рішення, яким позов задовольнити. Мотивуючи скаргу зазначив, що суд необґрунтовано виходив із недоведеності неможливості виділу ? частки квартири, оскільки це встановлено висновком проведеної у справі експертизи, а скасування заочного рішення у дійсній цивільній справі, яким було задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів грошової компенсації, відбулося з порушенням встановленого цивільним процесуальним законом порядку. Також посилався на те, що законодавство не обмежує право співвласника на отримання вартості належної йому частки в майні, що перебуває у спільній частковій власності, відсутністю в інших співвласників матеріальної можливості виплатити вартість такої частки.

ОСОБА_5, яка діяла в інтересах ОСОБА_6, надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що відповідачі не заперечують проти користування позивачем однією з двох наявних у квартирі кімнат, а виплата ними грошової компенсації вартості ? частини квартири неможлива у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем сім'ї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 06 лютого 2013 року за ОСОБА_1 визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 5-9).

Іншими співвласниками вказаної квартири є ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які в ній постійно проживають та адресою вказаної квартири зареєстровано їх місце проживання (т.1 а.с. 121, 148).

Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 5708/9535 від 27 серпня 2014 року встановлено, що з технічної точки зору виділення в натурі ? частки двохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 неможливе (т.1 а.с. 49-68).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався ст. 364 ЦК України та виходив з того, що законом не передбачено обов'язку інших співвласників сплачувати грошову компенсацію вартості частки майна, що перебуває у спільній частковій власності, відповідачі не мають матеріальної можливості сплатити ОСОБА_1 вартість його частки, але не заперечують проти користування ним однією з кімнат квартири, встановивши відповідний порядок такого користування, а тому відсутні правові та фактичні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками виходячи з наступного.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи Харківського НДІСЕ ім. Засл. професора М.С. Бокаріуса від 27 серпня 2014 року № 5708/9535 ринкова вартість 1/4 частини спірної квартири АДРЕСА_1 складає 131 356 грн.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Як убачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 з 2003 року не працює (т.1 а.с. 150 -152), будь-яких доходів у період з другого кварталу 2016 року по другий квартал 2017 року відповідно до відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України не отримувала, (т.1 а.с. 174), на обліку в органах Пенсійного Фонду України не перебуває, пенсію не отримує.

Відповідач ОСОБА_3 у квітні-вересні 2017 року отримував заробітну плату у розмірі 1288 грн. (т.1 а.с. 149), має дружину ОСОБА_9 (т.1 а.с. 147), малолітню дитину, які проживають у спірній квартирі.

Отже, встановивши, що рівень отримуваних відповідачами доходів унеможливлює сплату позивачеві грошової компенсації вартості ? частини спірної квартири у розмірі 131 356 грн., а примусове виконання рішення про стягнення вказаної суми може мати наслідком звернення стягнення на спірне нерухоме майно, яке є єдиним житлом відповідачів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 05 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова