Постанова

Іменем України

8 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 336/3665/16-ц

провадження № 61-44173св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Лесько А. О., МартєваС. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року в складі колегії суддів: Маловічко С.В., Подліянова Г.С., Кочеткова І.В.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньої транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позов мотивовано тим, що 26 квітня 2003 року о 23-00 год. він у якості пішохода рухався по узбіччю вздовж краю проїзної частини автодороги «Запоріжжя-Донецьк». В цей же час водій ОСОБА_5, керуючи автомобілем «Шкода», р.н. НОМЕР_1, здійснював рух по вказаному автошляху у зустрічному напрямку, із боку м. Донецьк в напрямку м. Запоріжжя. Під час руху в районі 11 км автодороги «Запоріжжя-Донецьк» водій ОСОБА_5 припустив наїзд передньою правою частиною кузову автомобіля на нього як пішохода. Внаслідок ДТП йому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому обох кісток лівої гомілки в середній третині із зміщенням кісткових фрагментів; розриву правого крестцово-підвздошного з'єднання тазу із зміщенням; закритого перелому лівої гомілки без зміщення, які у сукупності мали ознаки небезпечні для життя під час спричинення та поєднанні зі стійкою втратою працездатності не менше однієї третини.

У зв'язку з отриманням тяжких тілесних ушкоджень він тривалий час перебував у різних медичних закладах, у тому числі відділенні реанімації, та проходить лікування у теперішній час. Як наслідок ДТП він зазнав непоправне погіршення здоров'я, у зв'язку з чим 07 червня 2005 року його визнано інвалідом першої групи.

За 4 роки стаціонарного лікування та ще 9 років лікарського нагляду позивач витратив дуже значну суму коштів. Але за такий тривалий час лікування він не зміг зберегти чеків та квитанцій, які б підтверджували розмір цих витрат. Тому вважав справедливим вимагати відшкодувати йому хоча б моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 500 000,00 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2016 року в складі судді Кляшторного В.С. позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму у розмірі 250 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 250 000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що ця сума є достатньою сатисфакцією з урахуванням ступеню та характеру отриманих ним тілесних ушкоджень, що впливало на характер та обсяг страждань, які зазнав позивач, характеру понесених ним втрат, часу та зусиль, необхідних для його лікування, а також наслідків у вигляді отримання інвалідності першої групи.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2018року заяву ОСОБА_5 про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року рішення районного суду від 27 липня 2016 року скасовано та постановлено нове, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 150 000 грн. моральної шкоди.

Скасовуючи рішення районного суду та постановляючи нове, апеляційний суд виходив з того, що з урахуванням усіх обставин скоєння ДТП, надання первісної допомоги позивачу, тривалості розладу здоров'я потерпілого (14 років та наразі триває), наслідків ДТП у вигляді отримання першої групи інвалідності, а також з урахуванням наявності у відповідача малолітньої дитини на утриманні, є справедливою, розумною та достатньою сума компенсації моральної шкоди позивачеві у розмірі 150 000, 00 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, просить скасувати постанову апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року в частині стягнення із нього на користь ОСОБА_4 150 000грн. моральної шкоди, та в цій частині постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів касаційної скарги заявник посилається на те, що апеляційним судом не було належним чином досліджено те, що позивач сам створив аварійну ситуацію, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження; Крім того, зазначає, що він в добровільному порядку надавав матеріальну допомогу позивачу одразу після його травмування, а також вважає розмір стягнутої моральної шкоди завищеним та нічим не підтвердженим. Також зазначає, що суд не врахував його матеріальний стан, зокрема, що на його утриманні знаходиться малолітня дитина.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом на підставі наданих сторонами та досліджених матеріалів справи встановлено, що 26 квітня 2003 року на автодорозі «Запоріжжя-Донецьк» сталась ДТП, з учасниками в особі водія ОСОБА_5 та пішохода ОСОБА_4

За наслідками ДТП ОСОБА_4 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, що підтверджується висновками комісійних судово-медичних експертиз № 133/К від 18 листопада 2005 року та № 83/К від 07 грудня 2006 року.

07 червня 2005 року позивача ОСОБА_4 визнано інвалідом першої групи.

ОСОБА_5 в травні 2003 року відшкодував ОСОБА_4 на лікування грошові кошти у розмірі 3 000,00 грн.

Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач зазнав фізичного болю та страждань, а тому має право на відшкодування завданої моральної шкоди, розмір якої суд за сукупністю доказів у справі визначив в сумі 250 000 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку що з урахуванням усіх обставин скоєння ДТП, поведінки обох сторін, надання первісної допомоги позивачу відповідачем як фізичної (доставлення до медичного закладу), так і матеріальної, завданих ушкоджень здоров'ю, тривалості розладу здоров'я потерпілого (14 років та наразі триває), який не поновив його в повному обсягу, наслідків ДТП у вигляді отримання першої групи інвалідності, що впливає на ступінь моральних страждань позивача, а також з урахуванням наявності у відповідача малолітньої дитини на утриманні, справедливою, розумною та достатньою сума компенсації моральної шкоди позивачеві у розмірі 150 000, 00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів

Статтею 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ухвалюючи рішення про покладення на відповідача відшкодування спричиненої позивачеві моральної шкоди суд обґрунтовано виходив з положень статей 1187, 1167 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 отримав від відповідача грошові кошти в розмірі 3000 грн. в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, що підтверджується розпискою від 11 травня 2003 року (т.1 а.с. 187-188), не можна прийняти до уваги, оскільки суди встановили, що інвалідність першої групи присвоєна позивачу в 2005 році внаслідок травм, отриманих під час дорожньої транспортної пригоди, позивач на сьогоднішній день не відновив стан свого здоров'я, а тому, відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок ДТП та отримання інвалідності першої групи є самостійною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суди виходили з наступного.

Відповідно до п. 9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір відшкодованої шкоди повинен відповідати правовідносинам сторін, їх ступеню вини, потребам та можливостям здійснити дійсні відшкодування шкоди без постановлення будь кого зі сторін у скрутне становище.

Таким чином, апеляційний суд з урахуванням усіх обставин справи обґрунтовано зменшив розмір відшкодування моральної шкоди з урахуванням ступеню вини потерпілого та сімейного стану відповідача.

Верховний Суд не може взяти до уваги доводи касаційної скарги щодо незадовільного матеріального стану, який не дозволяє йому сплатити 150 000 грн. моральної шкоди.

У матеріалах справи відсутні та ОСОБА_5 не посилався у судах першої та апеляційній інстанції на докази свого майнового стану, не посилався він також на зазначені докази у касаційній скарзі, що позбавляє можливості суду надати оцінку цим доводам з точки зору обґрунтованості.

Таким чином, Верховний Суд приходить до висновку, що з урахуванням усіх обставин скоєння ДТП, поведінки обох сторін, надання первісної допомоги позивачу відповідачем як фізичної (доставлення до медичного закладу), так і матеріальної, завданих ушкоджень здоров'ю, тривалості розладу здоров'я потерпілого (14 років та наразі триває), який не поновив його в повному обсягу, наслідків ДТП у вигляді отримання першої групи інвалідності, що впливає на ступінь моральних страждань позивача, а також з урахуванням наявності у відповідача малолітньої дитини на утриманні, є справедливою, розумною та достатньою сума компенсації моральної шкоди позивачеві у розмірі 150 000, 00 грн.

Доводи ОСОБА_5 наведені в касаційній скарзі щодо можливості вини потерпілого належним чином оцінено апеляційним судом та з урахуванням цих доводів зменшено розмір відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року зупинено виконання постанови апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року до закінчення касаційного провадження, виконання судового рішення за результатами їх перегляду підлягають поновленню відповідно до вимог частини третьої статті 436 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 рокузалишити без змін.

Поновити виконання постанови апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. О.Лесько

С. Ю.Мартєв