Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 487/10913/14-ц

провадження № 61-8899св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

особа, яка подала касаційну скаргу - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

представник особи, яка подала касаційну скаргу - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», о особі представника - ОСОБА_2, на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2016 року в складі судді Разумовської О. Г. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2016 року вскладі суддів: Кушнірової Т. Б., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про відстрочку виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_1, яка також представляла інтереси неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_1, про виселення.

В своїй заяві ОСОБА_1 посилалася на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та просила суд відстрочити виконання судового рішення у порядку, що передбачений статтею 373 ЦПК України.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2016 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Відстрочено на період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2015 року у справі № 487/10913/14-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1, яка також представляла інтереси неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_1, третя особа служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва, про виселення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, та виселено ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_1 з указаної квартири. Судом зазначено, що на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ПАТ КБ «Приватбанк» не може примусово звернути стягнення та реалізувати квартиру оскільки, така квартира придбана за кредитні кошти, отримані в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання заявника ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей, і в останньої у власності немає іншого житла.

Ухвалою апеляційного суду миколаївської області від 31 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено. Судове рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини щодо вимог заяви ОСОБА_1 встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. Зазначено, що не можуть бути прийняті доводи апеляційної скарги банку про те, що судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено в березні 2013 року, тобто до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому відсутні підстави для його застосування до спірних правовідносин оскільки положення вказаного закону не передбачає підстав для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України в редакції чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій). Ухвалене до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки залишається в силі, а зупиняється лише його виконання до вдосконалення механізму, передбаченого пунктом 3 цього закону.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «Приватбанк», о особі представника - ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1в задоволенні вимог її заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що правове регулювання процедури звернення стягнення на іпотечне майно встановлено Законом України «Про іпотеку», положення якого застосовано судами при зверненні стягнення на спірну квартиру та виселення з неї заявника з її малолітніми дітьми. Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не встановлено заборону виселення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_1 зі спірної квартири.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 рокусправу призначено до судового розгляду.13 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 02 серпня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 28 160 дол. США на придбання квартири з кінцевим терміном повернення 01 серпня 2025 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом та інших платежів відповідно до умов договору. На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_1 передала банку в іпотеку належну їй на підставі договору купівлі-продажу від 02 серпня 2005 року квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 57,1 кв.м, житловою площею 40,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 березня 2013 року в справі № 2/487/194/13, яке набрало законної сили, було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2015 року в справі № 2/487/864/15, яке набрало законної сили, виселено ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_1, які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки), що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Годун Г. М. від 09 грудня 2015 року відкрито виконавче провадження № 49568316 з виконання рішення суду про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_1

Квартира, яка передана в іпотеку банку, використовується як місце постійного проживання заявника ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_1

У боржника ОСОБА_1 у власності немає іншого нерухомого житлового майна.

Згідно зі статтею 373 ЦПК України, в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статті 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статті 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України у відповідній редакції).

Положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не передбачено підстав для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого пунктом 3 цього Закону

Повно та всебічно дослідивши обставини щодо вимог заяви про відстрочення виконання судового рішення, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що спірна квартира придбана за кредитні кошти, отримані в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання заявника ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей, і в останньої у власності немає іншого житла, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо поширення на примусову реалізацію указаного майна положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у зв'язку із чим заява ОСОБА_1про відстрочення виконання судового рішення підлягає задоволенню.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано вимоги Закону України «Про іпотеку», а Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не встановлено заборону виселення заявника та її малолітніх дітей зі спірної квартири спростовуються положеннями указаного закону, матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що виселення осіб з предмета іпотеки є частиною процедури примусового звернення стягнення на іпотечне майно, у зв'язку із чим виконання рішення у даній справі про примусове виселення мешканців з квартири може бути відстрочено на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до моменту втрати чинності вказаним Законом.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», о особі представника - ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2016 року та ухвалуапеляційного суду миколаївської області від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик