Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/778/657/18
Головуючий у 1 інстанції: Вірченко О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3А
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про стягнення не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись після уточнення на те вона з 01 червня 2002 року на підставі укладеного трудового договору працювала у ФОП ОСОБА_6 продавцем в торгівельному кіоску на території торгівельних рядів «Март» по вул. Морозова в м. Бердянську.

01 квітня 2017 року позивачку було усно повідомлено про її звільнення в звязку із скороченням штату працівників, іншого місця роботи ОСОБА_5 запропоновано не було. Сторони домовились про строк припинення трудового договору, а саме 02 квітня 2017 року, однак, до 08 квітня 2017 року товар, переданий позивачкою за результатами інвентаризації ОСОБА_7, реалізовувався, був вивезений з кіоску лише 10 квітня 2017 року, що свідчило про ліквідацію робочого місця та скорочення робочого місця позивачки. 10 квітня 2017 року ОСОБА_5 звернулась до бухгалтера, що здійснює супровід підприємницької діяльності відповідачки, з вимогою здійснити з нею повний розрахунок та видати трудову книжку, чого зроблено не було.

Згодом позивачка дізналась, що її було звільнено 21 квітня 2017 року за прогул в порядку п. 4 ст. 40 КЗпП України. ОСОБА_5 вважає, що заборгованість по її заробітній платі повинна нараховуватися з 03 квітня 2017 року по 21 квітня 2017 року, після чого йде відлік затримки з виплати заробітної плати. Заборгованість із заробітної плати позивачка розраховує, виходячи із 15 днів (кількість днів у квітні 2017 року) та середньоденного заробітку 105,48 грн. та з урахуванням виплаченої суми в розмірі 631,58 грн. зазначає заборгованість в розмірі 950,62 грн. (1 582,2 грн. 631,58 грн.). У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в день звільнення, підприємство, установа, організація згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по час фактичного розрахунку.

В звязку з наведеним позивачка просила суд стягнути з відповідачки заборгованість із заробітної плати за період з 03 квітня 2017 року по 21 квітня 2017 року в розмірі 950,62 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку з 22 квітня 2017 року по 02 жовтня 2017 року в сумі 17 298,72 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом попередньої інстанції встановлено, що 01 липня 2002 року між ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено трудовий договір, відповідно до якого останню було прийнято на роботу продавця із розміром заробітної плати не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

21 квітня 2017 року позивачку було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Згідно з розрахунком компенсації за невикористану відпустку заробітна плата за квітень 2017 року ОСОБА_5 була нарахована в розмірі 631,58 грн. Вказана сума разом з компенсацією за невикористану відпустку в загальній сумі 4 250,89 грн. була виплачена позивачці відповідно до квитанції від 21 квітня 2017 року. Отримання вказаної суми ОСОБА_5 не спростовується.

У відповідності з індивідуальними відомостями про застраховану особу, вданими управлінням ПФУ ОСОБА_5, кількість днів стажу позивачки в квітні 2017 року складає 10 днів, а не 15 днів, як вважає позивачка.

Даний факт також підтверджується звітом ФОП ОСОБА_6 до ОДПІ за квітень 2017 року.

У відповідності з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним трудовим договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Враховуючи наведене, суд попередньої інстанції прийшов до висновку, що відповідачкою ОСОБА_5 була нарахована заробітна плата за квітень 2017 року за фактично відпрацьовані дні, вказана сума в повному обсязі була сплачена в день звільнення позивачки, тобто 21 квітня 2017 року, тому позовні вимоги ОСОБА_5 є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

В справі відсутні докази, про невірне обрахування кількості робочих днів позивачки. Фактично її вимоги ґрунтуються на оспорюванні в першу чергу підстав та дати її звільнення, що не є предметом спору у цій справі.

Таке ж обґрунтування порушення законодавства при звільненні саме в частині дати та підстав звільнення містяться і в апеляційній скарзі.

Окрім цього, відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 1 лютого 2018 року, яке набрало законної сили 27.03.2018 року, в іншій справі ОСОБА_5 було відмовлено в позові до ФОП ОСОБА_6 про зміну формулювання причини звільнення, де вона не довела порушень трудового законодавства при її звільненні.

Доводи апеляційної скарги в тому числі і щодо порушення принципу змагальності, про порушення законодавства при звільненні, про наявність заборгованості по заробітній платі в розмірі 950,62 грн., невірним застосуванням судом норм трудового законодавства, про наявність підстав для задоволення позову зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, як на підстави для задоволення позову, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права. Інших доводів, які б вказували на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали судді апеляційна скарга не містить.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 24 квітня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: