Справа № 185/9577/17
Провадження № 2/185/879/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2018 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Бондаренко В.М.

за участю секретаря: Данильченко Ю.О.,

позивача: ОСОБА_1,

представників позивачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача: ОСОБА_4,

представника відповідача: ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в якій просили суд визнати ОСОБА_4, разом з малолітньою дитиною: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 37 у будинку № 4 по вулиці Балашовській у місті Павлограді Дніпропетровської області.

В обґрунтування позову посилалися на те, що позивачам на праві спільної часткової власності належить квартира № 37, яка знаходиться в житловому будинку № 4 , розташованому по вулиці Балашовській в місті Павлограді Дніпропетровської області, а саме, ОСОБА_1 належить 1/3 частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло № 56 від 04.03.1996 року виданного Павлоградським механічним заводом, а ОСОБА_6 - 2/3 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло № 56 від 04.03.1996 року виданного Павлоградським механічним заводом (1/3 частина) та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.09.2007 року виданного державним нотаріусом Першої Павлоградської держнотконтори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-4570 (1/3 частина). На даний час у спірній квартирі зареєстровані відповідач, яка є колишньою дружиною ОСОБА_6, разом з малолітньою дитиною - ОСОБА_7, яка є дочкою позивача та відповідача. Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розірваний відповідно до рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року. Згідно актів складених комісією ОСББ «Балашовська, 4» від 05.12.2016р., 09.01.2017 р., 09.02.2017 р., 10.03.2017 р., 10.04.2017 р., 10.05.2017 р., 05.06.2017 р., 06.07.2017 р., 08.08.2017 р., 05.09.2017 р., 07.10.2017 р., 08.11.2017 р., 01.12.2017 р. відповідач, разом з малолітньою дитиною виїхали з квартири 26.11.2016 року добровільно, в квартирі ніхто не проживає, зазначені особи не є членами сімї позивачів та не несуть тягар утримання спірної квартири, тоді як факт реєстрації зазначених осіб у зазначеній квартирі створює перешкоди позивачам у реалізації їх прав щодо відчуження даної квартири.

Позивач ОСОБА_1, представники позивачів у судовому засіданні підтримали позовні вимоги на підставах і доводах викладених у позові, доводили суду, що відповідач добровільно, без поважних причин покинула спірну квартиру, не є на даний час членом їх сімї, не несе витрат по утриманню квартири, а тому просили їх вимоги задовольнити в повному обсязі, не наполягали на допиті заявлених свідків в судовому засіданні.

У судовому засіданні відповідач, представник відповідача заперечували щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі на тих підставах, що відповідач, разом з малолітньою дитиною вимушені були покинути спірну квартиру внаслідок неприязних стосунків, які склалися між позивачем ОСОБА_1, яка є матірю її колишнього чоловіка ОСОБА_6, та нею, після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_6 Тоді як на даний час відповідач іншого житла не має, бажає користуватися спірним житловим приміщенням та нести комунальні витрати по утриманню квартири, не наполягали на допиті заявленого свідка в судовому засіданні.

Представник служби у справах дітей Павлоградської міської ради Дніпропетровської області відповідно до наданої заяви просив розглядати справу за його відсутності, при вирішенні справи покладався на розсуд суду.

Суд, вислухавши учасників процесу та вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступне.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи позивачам на праві спільної часткової власності належить квартира № 37, яка знаходиться в житловому будинку № 4 , розташованому по вулиці Балашовській в місті Павлограді Дніпропетровської області, а саме, ОСОБА_1 належить 1/3 частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло № 56 від 04.03.1996 року виданного Павлоградським механічним заводом, а ОСОБА_6 - 2/3 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло № 56 від 04.03.1996 року виданного Павлоградським механічним заводом (1/3 частина) та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.09.2007 року виданного державним нотаріусом Першої Павлоградської держнотконтори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-4570 (1/3 частина).

Відповідно до довідки № 16693 від 28.11.2017 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з малолітньою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Крім того згідно рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніропетровської області від 26 жовтня 2016 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірваний.

Згідно актів складених комісією ОСББ «Балашовська, 4» від 05.12.2016р., 09.01.2017 р., 09.02.2017 р., 10.03.2017 р., 10.04.2017 р., 10.05.2017 р., 05.06.2017 р., 06.07.2017 р., 08.08.2017 р., 05.09.2017 р., 07.10.2017 р., 08.11.2017 р., 01.12.2017 р. ОСОБА_4, разом з малолітньою дитиною ОСОБА_7, не проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 з 26.11.2016 року.

Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із подальшими змінами та доповненнями) розяснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Таким чином, під час вирішення спору про визнання особи, яка втратила право користування житлом з підстави, передбаченої ст. 405 ЦК України, дослідженню судом підлягає не тільки строк не проживання такої особи, а й поважність причин її не проживання у спірному житлі.

Відповідно до п. 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Практика Європейського суду з прав людини, свідчить про те, що питання, чи є конкретне приміщення житлом, яке захищається п. 1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого звязку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції захищає право особи на повагу до її існуючого житла. Саме лише прагнення заявниці переселитися у житлове приміщення в майбутньому, за відсутності будь-якого істотного звязку з ним, не є достатньою підставою вважати, що це було її "житло" у розумінні ст. 8 Конвенції.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1, як співвласником спірної квартири, та відповідачем ОСОБА_4 склалися неприязнені стосунки з приводу користування спірною квартирою після розірвання шлюбу відповідача з ОСОБА_6, та остання вимушена була покинула спірне житло, разом з дитиною.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто процесуальними нормами встановлено обов'язок учасників справи доказувати обставини при невизнані або оспорюванні них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, тоді як позивачами не надано й жодних доказів на підтвердження того, що відповідач, разом з малолітньою дитиною, з поважних причин обрали інше місце проживання, не маючи іншого житла для проживання.

З огляду на викладене вважаю, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення, а учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В. М. Бондаренко