Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1240/18 Головуючий у 1-й інстанції: Кравцов С.О.
Є.У.№ 313/734/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення позики та процентів за користуванням позикою,

за апеляційною скаргоюОСОБА_3 на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 11 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення позики та процентів за користування позикою. Зазначав, що 29 вересня 2015 року уклав з ОСОБА_4 договір позики, за якими останній отримав грошові кошти у сумі 600 доларів США на строк до 29 вересня 2016 року, про що написав відповідну розписку. За умовами договору позики позичальник зобов'язався сплачувати 1% щомісячно від суми позики. У випадку неповернення повністю або частково суми позики та процентів в обумовлений строк розмір процентів за користування позикою становить 100% за весь фактичний період користування грошовими коштами. Боргові зобов'язання ОСОБА_4 забезпечені порукою ОСОБА_5, який зобов'язався відповідати за належне і повне виконання зобов'язань позичальника як солідарний боржник. Посилаючись на те, що до теперішнього часу ОСОБА_4 не повернув йому борг і передбачені договором проценти, просив суд на підставі ст.625, 1046, 1049, 1050 ЦК України стягнути з боржника і поручителя в солідарному порядку заборгованість за договором позики в сумі 15 884,58 грн., що становить еквівалент 600 доларів США за курсом НБУ станом на 15.05.2017 року, та таку ж суму відсотків за користуванням позикою.

Заперечуючи проти позову, представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_6 зазначав, що в день складання розписки грошові кошти позичальнику не передавалися, договір був підписаний з метою визначення розміру боргу за раніше укладеним договором позики. За домовленістю сторін повернення боргу мало відбуватися шляхом переказу грошових коштів на банківський рахунок ОСОБА_5, тому за період з 01.10.2015 року по 01.09.2016 року на картковий рахунок останнього він переказав 7 700 грн., а також передав готівкою 10 500 грн.

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 11 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і матеріалам справи. Зібраними у справі доказами підтверджується факт укладання сторонами договору позики і невиконання позичальником своїх зобов'язань повернути грошові кошти в обумовлений договором строк. Він як кредитор не уповноважував поручителя ОСОБА_5 на отримання від позичальника боргу, своєї згоди на заміну кредитора не надавав.Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_7 просила залишити рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що судом першої інстанції дана правильна оцінка зібраним у справі доказам, а дії позивача ОСОБА_3 і поручителя ОСОБА_5 - шахрайською схемою, спрямованою на ошукування пересічних громадян.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

За змістом ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов

Встановлено, що 29 вересня 2015 року ОСОБА_3 передав у позику ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 600 доларів США, а осатаній зобов'язався повернути вказані грошові кошти до 29 вересня 2015 року, про що сторони підписали відповідний договір позики (а.с.117).

Крім того, на підтвердження укладення сторонами договору позики грошових коштів позивач надав суду розписку, написану та підписану ОСОБА_4 29 вересня 2015 року про отримання ним від ОСОБА_3 коштів в загальній сумі 600 доларів США, які він зобов'язався повернути згідно з умовами договору (а.с.118).

Факт підписання договору позики і розписки відповідачем визнався й не заперечувався його представниками, а крім того підтверджуються договором позики і відповідною борговою розпискою позичальника.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в день укладання договору позики гроші позичальнику не передавалися, розпискою сторони посвідчили наявність боргу за раніше укладеним договором, позичальник виконав свої зобов'язання належним чином, переказавши на банківський рахунок поручителя ОСОБА_5 7 700 грн., а також передавши готівку на суму 10 500 грн.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, вони не ґрунтуються на зібраних у справі доказах, а тому з ними не можна погодитись.

Статтею 1051 ЦК України встановлено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Частиною 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не врахував, що у матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази того, що грошові кошти позичальнику насправді не передавалися, або передавались не в тому розмірі, як зазначено у договорі позики і в розписці. Жодного належного і допустимого доказу на підтвердження своїх доводів про безгрошовість договору позики відповідач суду не надав.

Натомість на підтвердження факту існування боргових зобов'язань позичальника ОСОБА_3 надав суду першої інстанції оригінал договору позики і розписку, які підтверджують як факт укладання сторонами договору позики, так і факт невиконання позичальником свого обов'язку повернути позику ОСОБА_3 в обумовлені договором строки.

Як зазначено у тексті розписки, остання знаходиться у позикодавця до моменту повного погашення позичальником свого зобов'язання.

Оскільки письмових доказів на підтвердження факту повернення коштів позикодавцеві позичальник суду не надав, висновки суду першої інстанції про безпідставність позову є такими, що не відповідають вимогам закону і матеріалам справи.

Переказ відповідачем протягом 2015-2016років грошових коштів на суму 7 700 грн. на картковий рахунок ОСОБА_5 також не свідчить про належне і повне виконання ним своїх зобов'язань перед позикодавцем.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобов'язання є його виконання належними суб'єктами.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов'язаний особисто виконати зобов'язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із частиною другою статті 527 ЦК України виконання зобов'язання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами.

Таким чином, за змістом цієї норми переадресування виконання боржником іншій особі можливе, якщо кредитор уповноважить на ці дії іншу особу.

Аналіз норм частини першої статті 238, частини другої статті 527 ЦК України в контексті поняття «уповноважена особа» дає підстави для висновку, про те, що між нею і кредитором повинні існувати відносини представництва (статті 237, 242, 244 ЦК України).

Отже, під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обов'язку боржником.

За змістом частини другої статті 527 ЦК України кредитор має можливість уповноважити іншу особу на прийняття виконання за зобов'язанням, якщо зазначить про це у договорі чи у виданій довіреності.

У разі нездійснення боржником перевірки особи кредитора чи наявності необхідних повноважень у іншої особи ризик можливих наслідків, за змістом цієї норми, покладається на боржника.

Зважаючи на те, що умови договору позики не передбачають повернення позичальником коштів не кредитору, а поручителю, суд без достатніх правових підстав дійшов висновку про належне (згідно з вимогами статті 527 ЦК України) повне виконання позичальником у період з 01 жовтня 2015 року до 01 вересня 2016 року своїх боргових зобов'язань за спірним договором з посиланням на копію квитанції і витяг із карткового рахунку ОСОБА_5 про зарахування на нього грошових коштів, оскільки вказані письмові докази не містять посилань на те, якого саме зобов'язання і яких сторін у зобов'язанні стосуються ці грошові перекази, при запереченні позивачем ОСОБА_3 факту уповноваження ОСОБА_5 на отримання від позичальника ОСОБА_4 будь-яких грошових коштів за договором позики.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про належне виконання позичальником своїх боргових зобов'язань на користь іншого кредитора не ґрунтуються на законі і суперечать фактичним обставинам справи.

Доводи відповідача про те, що він повертав кошти ОСОБА_5 за домовленістю з ОСОБА_3 належними і допустимими доказами не підтверджені, а тому не заслуговують на увагу.

Перевіряючи вимоги позивача щодо валюти виконання зобов'язання, а також стягнення процентів за користування позикою апеляційний суд виходить із такого.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року по цивільній справі № 6- 79цс14, від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14, тощо).

Оскільки умовами договору позики сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язань в доларах США, з позичальника на користь кредитора підлягає стягненню сума боргу, визначена за офіційним курсом цієї валюти на день пред'явлення позову, що становить 15 884, 58 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з позичальника на підставі ст. 1048 ЦК України процентів за користування коштами у розмірі 100 відсотків від суми основного боргу, в цій частині вимоги підлягають частковому задоволенню.

За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише в тому разі, якщо договором не встановлено інші умови.

За умовами договору позикодавець має право отримувати, а позичальник зобов'язується сплачувати позикодавцеві проценти на рівні 1% від суми позики щомісячно, у випадку неповернення повністю або частково суми позики та процентів у обумовлений в договорі строк проценти за користування кредитом становлять 100% за весь фактичний період користування грошима.

Установлення сторонами у випадку прострочення виконання зобов'язання плати за користування позикою у твердій грошовій сумі, яка дорівнює сумі основної позики, не узгоджується із вимогами законом у статтях 536, 1048 ЦК України, якими визначено, що плата за користування чужими грішми встановлюється й нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

Передбачене в статті 1048 ЦК України право сторін на встановлення плати за користування позикою з урахуванням норм статті 6, частини першої статті 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати, у тому числі й установлення оплати в твердій грошовій сумі.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справи суд апеляційної інстанції враховує фактичні обставини справи і вважає за необхідне обмежити стягнення відсотків періодом користування грошовими коштами.

За фактичними обставинами справи строк користування відповідача позикою на день вирішення спору становить 31 місяць, отже, за умовами договору, розмір процентів за користування позикою становить відповідно 6 дол. США х 31 міс. = 186 доларів США, що за курсом НУ становить відповідно 4 924, 22 грн.

Таким чином, на підставі ст.ст.1046, 1048,1049 ЦК України з позичальника на користь кредитора підлягають стягненню 15 884, 43 грн. сума основного боргу і 4 924, 22 грн. відсотків за користування грошима, а всього 20 808, 65 грн.

Вимоги позовної заяви про солідарне стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_5 задоволенню не підлягають з огляду на такі обставини.

За положеннями ч. 1 ст. 553 та ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором.

За правилами ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Якщо договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постановах від 10 вересня 2014 року у справі № 6-28цс14, від 18 липня 2012 року у справі № 6-78цс12, у справі 6-263 цс15 від 23.09.2015 року, 6-1348 цс 15 тощо.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, у договорі поруки сторони не визначили строку його дії, а тільки зазначили, що термін договору встановлюється до повного виконання зобов'язання.

Зважаючи на те, що строком повернення позики є 29 вересня 2016 року, а з відповідним позовом до суду кредитор звернувся 07 червня 2017 року, тобто з пропуском строку пред'явлення вимоги до поручителя, в силу ч.4 ст.559 ЦК України порука вважається припиненою.

За вказаних обставин вимоги ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики з поручителя ОСОБА_5 задоволенню не підлягають, оскільки порука останнього припинилася.

Знаходження в провадженні суду першої інстанції інших справи за позовом ОСОБА_3 до інших позичальників і поручителя ОСОБА_5 не є підставою для висновку про наявність у діях вказаних осіб шахрайських дій і не звільняють позичальника від обов'язку виконання боргового зобов'язання на користь належного кредитора.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанції пропорційно задоволеним позовним вимогам на загальну суму 1048 грн.

Керуючись ст. ст.. 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 11 грудня 2017 року по цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення позики та процентів за користуванням позикою задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає в АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, який проживає в АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, заборгованість за договором позики від 29 вересня 2015 року у сумі 15 884, 58 грн. (п'ятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят чотири гривні 58 коп.), проценти за користування позикою у сумі 4 924, 22 грн. (чотири тисячі дев'ятсот двадцять чотири гривні 22 коп.) , а всього 20 808, 65 грн. (двадцять тисяч вісімсот вісім гривень 65 коп.).

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає в АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, який проживає в АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, 1 048 грн. (одну тисячу сорок вісім гривень) компенсації судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: