Апеляційний суд Житомирської області
Справа №277/73/16-ц Головуючий у 1-й інст. Прищепа Т. П.
Категорія 48 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №277/73/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та поділ спільного майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 29 грудня 2017 року, яке ухвалене під головуванням судді Прищепи Т.П. в смт. Ємільчине,

в с т а н о в и в:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Із урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки ЗАЗ «Ланос», державний номер НОМЕР_1, укладений 17 січня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 У порядку поділу майна подружжя просила також автомобіль залишити у власності ОСОБА_2 та стягнути з останнього на її користь 51 946 грн. вартості ? частини автомобіля (а.с. 57-59 т.2). Свої вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням суду від 10 квітня 2014 року. Під час шлюбу за спільні кошти для потреб сім'ї придбали автомобіль марки ЗАЗ «Ланос», державний номер НОМЕР_1. ОСОБА_2 без її відома та згоди уклав договір купівлі-продажу вказаного автомобіля із своєю сестрою ОСОБА_3 Вважає, що при укладенні спірного договору не дотримані положення ст.65 СК України та 369 ЦК України, а тому вона має право на компенсацію половини від вартості проданого автомобіля в сумі 51 946 грн.

Ухвалою Ємільчинського районного суду Житомирської області від 20 квітня 2017 року до участі у справі залучено співвідповідачем ОСОБА_4 (а.с.248 т.1).

Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 29 грудня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, укладений 17 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Залишено автомобіль у власності ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 51 946 грн. за частину вартості автомобіля. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Зокрема посилається на те, що суд при визначенні вартості автомобіля взяв за основу висновок експерта, що побудований на припущеннях. Так, в матеріалах справи відсутні дані, що станом на 2014 рік автомобіль мав пробіг 35 000 км. Вартість транспортного засобу встановлювалася на січень 2014 року, а не на час розгляду справи. Не враховано, що автомобіль був пошкоджений. Автомобіль не оглядався. Вважає, що суд безпідставно задовольнив вимогу про визнання ОСОБА_5 власником автомобіля, оскільки навіть після визнання договору купівлі-продажу автомобіля від 17 січня 2014 року недійсним власником транспортного засобу є ОСОБА_4 Жодних вимог до останнього так і не було заявлено. Відтак, позивачем обрано неправильний спосіб захисту. Окрім того на думку ОСОБА_2, неможливо без згоди іншого співвласника стягнути компенсацію у розмірі ? вартості автомобіля, а можливо лише визнати право власності на ? частину неподільної речі. Також наполягає на тому, що авто було продано в період шлюбу за згодою дружини, а кошти витрачені в інтересах сім'ї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що з 07 березня 2008 року по 28 квітня 2014 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний заочним рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 10 квітня 2014 року, яке набрало чинності 28 квітня 2014 року(а.с.5 т.1). Моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч.2 ст.114 СК України).

Як убачається зі змісту заочного рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 10 квітня 2014 року із позовом про розірвання шлюбу до суду звернувся відповідач, в лютому місяці 2014 року. Позовну заяву обґрунтовував тим, що впродовж останнього року сімейне життя поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На час звернення до суду сторони вже проживали окремо.

Сторони визнають, що легковий автомобіль марки ЗАЗ «Ланос» придбали 14 липня 2010 року, у період шлюбу, за 69 808 грн.

Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя ст.368 ЦК України.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина друга ст.60 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Оскільки автомобіль придбаний у період шлюбу, то право спільної сумісної власності на нього сторін презюмується, незалежно від того, на кого він був оформлений та хто ним керував, враховуючи, що ОСОБА_2 належними, допустимими та достовірними доказами не довів, що транспортний засіб був набутий за кошти, що належали йому особисто (що особисті кошти він мав, яка їх сума та що саме ці кошти були витрачені на придбання спірного автомобіля). Доводи позивача, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти та в інтересах сім'ї, ОСОБА_2 не спростовані.

Приймаючи до уваги, що транспортний засіб придбаний у шлюбі за спільні кошти сторін, автомобіль належав сторонам на праві спільної сумісної власності.

Як убачається із довідки-рахунку 17 січня 2014 року ОСОБА_2 продав спірний автомобіль, 2009 року випуску, сестрі ОСОБА_3 за 23 000 грн. (а.с.8,183 т.1).

Нотаріально посвідченою довіреністю від 06 лютого 2016 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_6 користуватися, експлуатувати та розпоряджатися (в тому числі продавати) спірний транспортний засіб (а.с.51 т.2).

Із копії договору купівлі-продажу транспортного засобу від 27 червня 2016 року №1841/2016/1424 слідує, що через Сервісний центр спірний автомобіль проданий ОСОБА_4 за 20 000 грн. (а.с.224 т.1).

ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не спростував обставини, зазначені у заочному рішенні суду першої інстанції про розірвання шлюбу. Доводи апеляційної скарги не змінюють висновків суду першої інстанції з цього приводу. Відтак, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що спірний автомобіль, який належав на праві спільної сумісної власності колишньому подружжю, хоча був проданий ОСОБА_2 до постановлення судом заочного рішення про розірвання шлюбу, але сторони на час продажу ОСОБА_7 автомобіля вже проживали окремо, пов'язані спільним побутом не були та колишній чоловік продав автомобіль рідній сестрі за місяць до звернення до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Відтак, автомобіль був проданий потайки від позивача. Остання згоди на відчуження спірної речі не давала, а тому транспортний засіб не був проданий за взаємною згодою колишнього подружжя, що суперечить приписам частин першої та другої ст.65 СК України. Кошти від його продажу не були використані на потреби сім'ї, як зазначається в апеляційній скарзі, оскільки сім'ї у розумінні ст.3 СК України за фактом на час продажу автомобіля вже не існувало.

Не доведена й та обставина, що після продажу автомобіля ОСОБА_2 половину суми віддав позивачу, хоча за приписами частини першої ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Не надано суду жодних розписок з цього приводу, а врахування половини вартості від суми, що зазначена у довідці-рахунку в заяві про зменшення позовних вимог представник позивача у суді апеляційної інстанції пояснив помилкою.

Разом із тим, задовольняючи позов про визнання недійним договору купівлі-продажу автомобіля, за умовами якого ОСОБА_2 продав автомобіль сестрі ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що договір купівлі-продажу укладений без письмової згоди дружини продавця - ОСОБА_1 Погодитися із таким висновком суду не можна, оскільки він ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

За змістом частини першої ст.203, частини першої ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 статті 203 цього Кодексу і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, а для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК правочин має вчинятися у формі, встановлений законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом із тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійним.

Суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому воно підлягає в цій частині скасуванню. У зв'язку із цим автомобіль не може бути залишений у власності ОСОБА_2, що тягне скасування рішення суду першої інстанції і в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним та залишення автомобіля у власності ОСОБА_2

Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Ураховуючи, що спірний автомобіль був відчужений ОСОБА_2 без згоди позивача, як його співвласника, при цьому відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним, то справедливим видається стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості ? частини зазначеного автомобіля, що й зробив на законних підставах суд першої інстанції.

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 23 вересня 2016 року №4217 вартість автомобіля ЗАЗ «Ланос», термін експлуатації якого не перевищує п'ять років, а пробіг (загальний) не перевищує 35 000 км складає 126 893 грн. (а.с.161-163).

Даний висновок ОСОБА_2 не спростований. Доводи апеляційної скарги щодо пробігу автомобіля не змінюють висновків суду першої інстанції, оскільки термін експлуатації спірного автомобіля на час його продажу не перевищував п'яти років. Автомобіль відчужено, а інших доказів щодо кілометражу пробігу легковим транспортним засобом на час розгляду спору суду не надано.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає до стягнення компенсація вартості ? частини спірного автомобіля. Рішення суду в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги його в цій частині не спростовують, тому в даній частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 29 грудня 2017 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу легкового автомобіля марки ЗАЗ LANOS, 2009 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, укладеного 17 січня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, та залишення вищевказаного автомобіля у власності ОСОБА_2 скасувати, постановивши в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні даних вимог відмовити.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 квітня 2018 року.

Головуюча Судді: