АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1101/18 Справа № 186/1118/17 Головуючий у 1 й інстанції - Янжула С. А. Доповідач - Макаров М.О.
Категорія 30
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року м. Дніпро
Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Макарова М.О.
суддів Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.
при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,-
ВСТАНОВИЛА:
У вересня 2017 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до Першотравенського міського суду з позовом до відповідача - Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 , 1960 року народження, проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій ( в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, перебування в партизанських загонах і з`єднаннях) у Республіці Афганістан з 14 січня 1982 року по 13 грудня 1982 року. В 1982 році під час проходження служби в Афганістані отримав кульове сквозне поранення правого надпліччя.
При первинному огляді МСЕК йому встановлена 3 група інвалідності з 28 вересня 2004 року, причина якої є поранення, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку.
Окрім того, позивачу було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці: протипоказана робота, пов`язана зі значними фізичними та нервово-психічними навантаженнями, довготривалим стоянням та ходою. Рекомендовано лікування у травматолога.
Після звільнення з військової служби позивача періодично турбували головні болі, запаморочення, підвищений артеріальний тиск, порушення сну, дратівливість, погіршення пам`яті, загальна слабкість, в зв`язку з цим, позивач вимушений був звертатися за медичною допомогою, вимушений був неодноразово перебувати на стаціонарному лікуванні, зокрема:
25 січня 2017 - 10 лютого 2017 року - дифузний кардіосклероз, непараксизмальна синусовая тахікардія, гіпертонічна хвороба 2 ст. гіпертрофія лівого желудочка 3 ст. ризик 3. Вертеброгенна цервикокраніалгія, люмбоішіалгія з вираженим больовим синдромом та мишечно- тонічним синдромом на фоні розповсюдженого остеохондроза хребта;
11 лютого 2015 - 23 лютого 2015 року - ИБС:дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2ст., гіпертензивне серце, 3 ступеня, ризик 3, дифузний пневмосклероз, дифузний зоб, клінічний еутиреоз;
12 лютого 2014 - 26 лютого 2014 року - ХОЗЛ 2 ст., активна фаза, дифузний пневмофіброз, гіпертонічна хвороба 2 ст., ризик 4, дифузний кардіосклероз, двопучкова блокада;
04 січня 2010 - 20 січня 2010 року - Дифузний кардіосклероз, артеріальна гіпертензія, дифузний пневмосклероз, хр. люмбалгічний синдром вертеброгенної етіології з помірним порушенням.
У зв`язку з інвалідністю позивач відчуває глибокі моральні переживання та страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров`я. Звичні життєві зв`язки позивача порушені, адже, відтепер він вимушений багато часу витрачати на амбулаторне та стаціонарне лікування. Негативні наслідки травми (контузії) та пов`язаних з ним захворювань позивач буде відчувати усе своє подальше життя.
Позивач постійно відчуває душевний дискомфорт, оскільки не може у звичниму для нього режимі спілкуватися з родиною та друзями, він вимушений займатися реабілітацією, тоді як бажав би приділяти свій час близьким людям, як наслідок, рівень взаєморозуміння між членами його сім`ї значно знизився.
У зв`язку зі зниженням працездатності позивача та встановленням обмежень щодо умов і характеру праці, він не може продовжувати трудову діяльність на раніше встановленому рівні. У колі повністю працездатних чоловіків у нього загострюється почуття власної неповноцінності, що в свою чергу позначається на відносинах з оточуючими людьми, колегами.
Через свою інвалідність позивач вже не може вести активне громадське життя, підтримувати бажаний рівень стосунків з оточуючими і забезпечувати себе та свою сім`ю матеріальними та нематеріальними благами на гідному рівні.
Моральну шкоду спричинену позивачу, не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевних переживань та страждань. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною його дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати лише суто умовний вираз. Враховуючи зазначене, позивач оцінює моральну шкоду, що йому спричинено, у розмірі 100 000,00 гривень та вважає зазначену суму справедливою та адекватною глибині його душевних страждань.
Позивач є військовослужбовцем та має військове звання - сержант у відставці.
Оскільки, позивач є військовослужбовцем інвалідність якого пов`язана з виконанням обов`язків військової служби у країнах, де велися бойові дії, на нього розповсюджується сфера дії Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ, а також, позивач отримав ушкодження здоров`я при виконанні своїх військових обов`язків на території де велися бойові дії, тобто внаслідок джерела підвищеної небезпеки, відшкодування моральної шкоди проводиться незалежно від вини органу державної влади.
Сам факт виникнення у позивача захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, з настанням таких негативних наслідків, як визнання його інвалідом ІІІ групи безстроково, із протипоказаннями щодо умов і характеру праці, свідчить про те, що позивач в силу ч.1 та п.1 ч.2 ст. 23 ЦК України має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав, і яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких він зазнав.
Просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 100000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року позов задоволено частково та ухвалено стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 15 000 грн.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання стосовно судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що враховуючи тяжкість вимушених змін в житті позивача, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважав достатнім розмір відшкодування у 15 000 гривень.
В апеляційній скарзі Міністерства оборони України просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.
Статтею 351 ЦПК України передбачено, що апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
А згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій (в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, перебування в партизанських загонах і з`єднаннях) у Республіці Афганістан з 14 січня 1982 року по 13 грудня 1982 року, що підтверджується довідкою Першотравенського військового комісаріату Дніпропетровської області №7/444 від 22 червня 2017 року, довідкою військової частини № НОМЕР_1 від 25 листопада 1984 року та копією військового квитка НОМЕР_2 від 03 жовтня 1980 року в якому зазначено, що позивач 20 вересня 1982 року отримав легке поранення.
Згідно акту судово-медичного обстеження №ІІ-Д від 20 серпня 2004 року у позивача виявлено рубці шкіряних покровів правого надпліччя, спини на рівні верхнього краю правої лопатки, які є слідством загоєння ран, спричинених від дії кульового заряду вогнестрільної зброї.
Довідкою МСЕК серії МСЕ-ДНА-01 №422687 від 28 вересня 2004 року підтверджується, що позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково, інвалідність пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку.
Також, позивачу було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці: протипоказана робота, пов`язана зі значними фізичними та нервово-психічними навантаженнями, довготривалим стоянням та ходою. Рекомендовано лікування у травматолога.
Після звільнення з військової служби позивача періодично турбували головні болі, запаморочення, підвищений артеріальний тиск, порушення сну, дратівливість, погіршення пам`яті, загальна слабкість, в зв`язку з цим, позивач вимушений був звертатися за медичною допомогою, неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні.
Позивач страждає на хронічні хвороби: дифузний кардіосклероз, непараксизмальна синусовая тахікардія, гіпертонічна хвороба 2 ст. гіпертрофія лівого желудочка 3 с, ризик 3, вертеброгенна цервикокраніалгія , люмбоішіалгія з вираженим больовим синдромом та мишечно- тонічним синдромом на фоні розповсюдженого остеохондроза хребта; ИБС: дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2ст., гіпертензивне серце, 3 ступеня, ризик 3, дифузний пневмосклероз, дифузний зоб, клінічний еутиреоз; ХОЗЛ 2 ст., активна фаза, дифузний пневмофіброз, гіпертонічна хвороба 2 ст., ризик 4, дифузний кардіосклероз, двопучкова блокада; дифузний кардіосклероз, артеріальна гіпертензія, дифузний пневмосклероз, хр. люмбалгічний синдром вертеброгенної етіології з помірним порушенням, що підтверджується виписками з медичної карти стаціонарного хворого, виписними епікризами.
Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14.
Суд першої інстанцій фактично виходив з того, що оскільки події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, відбулися після 01 січня 2004 року, тобто після набрання чинності ЦК України 2003 року, тому підлягають розгляду згідно з положеннями статей 23, 1167 цього Кодексу.
Проте з указаним висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне.
Суд не звернув увагу на те, що на час проходження військової служби у період з 14 січня 1982 року по 13 грудня 1982 року не діяв Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», прийнятий 20 грудня 1991 року та ЦК України 2003 року.
Крім того, для військовослужбовців (за наявністю підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці це особи, які проходять військову службу.
А згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Крім того, у відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.
Разом з цим, суд не звернув увагу на те, що військовослужбовці та особи на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» користуються усіма правами і свободами людини і громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України.
Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.
Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров`я (1982 рік), не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.
Враховуючи те, що позивач отримав поранення (травму) при виконанні службових обов`язків в Демократичній Республіці Афганістан у період з 14 січня 1982 року по 13 грудня 1982 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності після 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві ще до 1991 року.
Оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з зазначених підстав.
Керуючись ст.147, п.3 розділом ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Головуючий суддя М.О. Макаров
Судді Н.М. Деркач
М.Ю. Петешенкова