Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 752/983/17-ц

провадження № 61-27138св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Фонд соціального страхування України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_3, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Фонду соціального страхування України про стягнення недонарахованої страхової виплати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 43 років в результаті вбивства у зв'язку із виконанням службових обов'язків, пов'язаних із здійсненням правосуддя, помер чоловік позивача ОСОБА_4 На момент смерті ОСОБА_4 займав посаду судді Шевченківського районного суду м. Києва.

Позивач як дружина ОСОБА_4 звернулася до робочого органу виконавчої дирекції Фонду із заявою про виплату одноразової допомоги в разі смерті потерпілого та усіма необхідними документами. За результатами розгляду поданих нею документів, управлінням виконавчої дирекції Фонду у м. Києві 09 січня 2014 року було прийнято постанову № 2607/1239.1/2 «Про призначення одноразової допомоги сім'ї та особам, які мають право у разі смерті потерпілого» та призначено допомогу у загальному розмірі 516 052,80 грн, з яких 430 044 грн одноразова допомога в разі смерті потерпілого його сім'ї та 86 008,80 грн одноразова допомога особі, яка має на це право в разі смерті потерпілого.

Виплату зазначених сум було здійснено 16 січня 2014 року шляхом перерахування на картковий рахунок № НОМЕР_1, відкритий у відділенні ПАТ «Державний ощадний банк України».

Позивач зазначав, що здійснена страхова виплата сім'ї є еквівалентною лише п'ятирічній заробітній платі потерпілого. На її думку, перерахована їй сума страхової вплати є необ'єктивною та недостатньою, оскільки під час прийняття рішення стосовно суми стразової вплати Фонд не взяв до уваги норму частини другої статті 45 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 р. № 2862 - ХІІ, який був чинний на момент призначення ОСОБА_4 на посаду судді, що закріпив за ним відповідний рівень соціальних гарантій, які не можуть бути зменшені або скасовані з прийняттям у подальшому інших нормативно-правових актів.

Позивач вказував, що сума недоплаченої одноразової допомоги сім'ї у разі смерті потерпілого складає 7 167,40 грн (середньомісячна заробітна плата (дохід) потерпілого х 12 місяців х 110 років - 430 044 грн (фактично сплачена сума одноразової допомоги сім'ї) = 430 044 грн.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року, в якому виправлені описки ухвалами суду від 03 квітня 2017 року та 31 травня 2017 року, позов задоволено. Стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_2 недонараховану суму страхової виплати - одноразової допомоги у разі смерті потерпілого у розмірі 430 044 грн.

Заочне рішення суду мотивоване тим, що у позивача, як у члена сім&qu-h;ї потерпілого судді ОСОБА_4 з моменту його призначення на посаду судді Шевченківського районного суду м. Києва згідно Указу Президента України від 04 серпня 2003 року № 802/2003 та Постанови ВР України від 25 вересня 2008 року № 596-VI, у разі загибелі (смерті) останнього у зв'язку із виконанням службових обов'язків, виникло право на отримання одноразової страхової суми за рахунок страховик платежів по обов'язковому державному особистому страхуванню суддів саме в розмірі десятимісячного грошового утримання за останньою посадовою. При цьому прийняття 07 липня 2010року Закону України № 2453 «Про судоустрій і статус суддів», яким на підставі відсилочної норми закону (стаття 135) було змінено розмір одноразової допомоги сім'ї у разі смерті потерпілого, не підлягає застосуванню до правовідносин, пов'язаних із виплатою одноразової допомоги сім&q?ає;ї у разі смерті потерпілого ОСОБА_4, оскільки застосування положень зазначеного Закону № 2453 замість Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 р. № 2862-ХІІ є порушенням конституційного принципу незворотньої дії законів та окрім цього звужує право сім'ї потерпілого судді, надане йому статтею 45 Закону України від 15 грудня 1992 р. № 2862-ХІІ, та яке виникло у сім&q? с;ї потерпілого саме з моменту призначення ОСОБА_4 на посаду судді Шевченківського районного суду м. Києва.

Ухвалами Голосіївського районного суду міста Києва від 3 квітня 2017 року та 31 травня 2017 року виправлені описки у заочному рішенні Голосіївського районного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 червня 2017 року заяву Фонду соціального страхування України про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року у справі залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України задоволено частково. Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року скасоване, ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до Фонду соціального страхування України про стягнення не донарахованої страхової виплати відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що суд першої інстанції та не встановив чи припинив свою діяльність Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та чи набув Фонд соціального страхування України прав та обов'язків Фонду соціального страхування від нещасних випадку на момент звернення позивача до суду з позовом та ухвалення рішення. Апеляційний суд зробив висновок, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, оскільки як на момент звернення позивача до суду з позовом, так і на момент ухвалення судом рішення Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України ліквідований не був, рішення про припинення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві, яке є юридичною особою, прийнято тільки 30 травня 2017 року, а вимоги кредиторів приймалися до 30 липня 2017 року.

У вересні 2017 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 подала касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржене рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

1) суд апеляційної інстанції при ухваленні рішення не застосував положення:

- абзацу 1 статті 8 Конституції України;

- абзаців 3, 4, 5 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV;

- частин першої-другої статті 80, частини четвертої статті 87, частини першої статті 104, частин третьої, п'ятої статті 105, частини другої статті 107 ЦК України;

- частини третьої статті 27, абзаци 3, 4 частини п'ятої, частину восьму статті 74, частину першу статті 378 ЦПК України;

- статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV;

- підпункту 5 пункту 4 статті 4, частини першої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

2) при зверненні з позовом позивач керувався принципом правової визначеності та положенням абзаців 3, 4, 5 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV і визначив відповідачем саме Фонд соціального страхування України.

3) положенням абзаців 3, 4, 5 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV визначено повне правонаступництво Фонду соціального страхування України щодо Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України протягом 30 днів з моменту набрання чинності цим законом;

4) Фонду соціального страхування України зареєстрований як юридична особа з 31 грудня 2015 року і набув цивільну правоздатність та дієздатність, тоді як Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 16 грудня 2015 року перебуває у стані припинення і строк заявлення вимог кредиторів встановлений до 21 травня 2016 року. Тому всі вимоги, які не заявлені в межах строків при реорганізації юридичної особи слід заявляти до її правонаступників.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У листопаді 2017 року Фонд соціального страхування України через представника ОСОБА_5 надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржене рішення залишити без змін.

Заперечення мотивовані безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки Фонд соціального страхування України є неналежним відповідачем за позовом. Вказує, що на момент звернення до суду з позовом Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України був не ліквідований.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2018 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 надала відповідь на заперечення відповідача, які мотивовані необґрунтованістю доводів відповідача.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Колегія суддів частково аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 від 23 березня 2011 року, виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві.

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 серпня 2013 року, встановлено, що ОСОБА_4 помер у віці 43 років в результаті вбивства, у зв'язку з виконанням службових обов'язків, пов'язаних із здійсненням правосуддя.

На момент смерті ОСОБА_4 займав посаду судді Шевченківського районного суду м. Києва, на яку він був призначений спочатку у межах п'ятирічного строку згідно Указу Президента України від 04 серпня 2003 року № 802/2003, після чого Постановою ВРУ від 25 вересня 2008 року № 596-VI ОСОБА_4 був обраний суддею Шевченківського районного суду м. Києва безстроково.

ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 07 червня 1996 року, що підтверджується даними свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 відділом реєстрації актів громадянського стану Київського райвиконкому м. Сімферополя АР Крим.

Позивач, як дружина потерпілого ОСОБА_4, звернулася до робочого органу виконавчої дирекції Фонду із заявою про виплату одноразової допомоги в разі смерті потерпілого та усіма необхідними документами. За результатами розгляду поданих нею документів, Управління виконавчої дирекції Фонду у м. Києві 09 січня 2014 року було прийнято постанову № 2607/1239.1/2 «Про призначення одноразової допомоги сім'ї та особам, які мають право у разі смерті потерпілого» та призначено допомогу у загальному розмірі 516 052,80 грн, з яких 430 044 грн одноразова допомога в разі смерті потерпілого його сім'ї та 86 008,80 грн одноразова допомога особі, яка має на це право в разі смерті потерпілого.

Виплату зазначених сум було здійснено 16 січня 2014 року шляхом перерахування на картковий рахунок № НОМЕР_1, відкритий у відділенні ПАТ «Державний ощадний банк України», про що свідчить довідка, видана філією ПАТ «Державний ощадний банк» Головним управлінням по м. Києву та Київській області від 23 грудня 2016 року № 3538.

Звертаючись у суд з позовом, ОСОБА_4 вказувала, що перерахована їй сума страхового відшкодування є необ'єктивною. Посилалася на те, що під час прийняття рішення стосовно суми страхової виплати Фонд не взяв до уваги норму частини другої статті 45 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 р. № 2862-ХІІ, який був чинний на момент призначення ОСОБА_4 на посаду судді, що закріпив за ним відповідний рівень соціальний гарантій, які не можуть бути зменшені або скасовані з прийняттям у подальшому інших нормативно-правових актів. Відповідно до частини другої статті 45 Закону України «Про статус суддів» у разі загибелі (смерті) судді, що сталася у зв'язку з виконанням відповідно до закону службових обов'язків, сім'ї загиблого виплачується одноразова страхова сума за рахунок страхових платежів по обов'язковому державному особистому страхуванню суддів в розмірі десятирічного грошового утримання за останньою посадою. Таким чином, сума недоплаченої одноразової допомоги сім&q?й,;ї у разі смерті потерпілого складає 7 167,40 грн (середньомісячна заробітна плата (дохід) потерпілого) х 12 (місяців) х 10 (років) - 430 044 грн (фактично сплачена сума одноразової допомоги сім'ї) = 430 044 грн.

При задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що у позивача, як у члена сім&quод;ї потерпілого судді ОСОБА_4 з моменту його призначення на посаду судді Шевченківського районного суду м. Києва, у разі загибелі (смерті) останнього у зв'язку із виконанням службових обов'язків, виникло право на отримання одноразової страхової суми за рахунок страховик платежів по обов'язковому державному особистому страхуванню суддів саме в розмірі десятимісячного грошового утримання за останньою посадовою.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та відмові у задоволенні позову апеляційний суд зробив висновок, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, оскільки як на момент звернення позивача до суду з позовом, так і на момент ухвалення судом рішення Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України ліквідований не був, рішення про припинення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві, яке є юридичною особою, прийнято тільки 30 травня 2017 року.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що ліквідація державної установи без правонаступництва не може звільнити державу від необхідності виконання рішення щодо ліквідованого органу. Інший висновок дозволить державі використовувати такий підхід, щоб уникати сплати боргів своїх органів, особливо беручи до уваги те, що потреби, які змінюються, змушують державу часто змінювати свою організаційну структуру, включаючи формування нових органів та ліквідацію старих. Подібний підхід слід застосовувати до судового провадження у справі проти державного органу, в якому особа оскаржує виконавче провадження, враховуючи, що це виконання було і залишається обов'язком держави, незалежно від того, який конкретно орган відповідає за виконання цієї функції у будь-який момент часу (CHUYKINA v. UKRAINE, № 28924/04, § 51, від 13 січня 2011 року).

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (у редакції, чинній на момент звернення до суду із позовом) передбачено утворити Фонд соціального страхування України, реорганізувавши шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Припинити виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності шляхом приєднання до Фонду соціального страхування України. Рішення щодо припинення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності привести у відповідність із цим Законом протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII.

Протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII створити робочі органи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та їх відділення згідно із структурою, затвердженою правлінням цього Фонду, і здійснити заходи з їх державної реєстрації в установленому законодавством порядку.

Припинити управління та відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та виконавчі дирекції відділень цього Фонду, що є юридичними особами, шляхом приєднання до робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Порядок, черговість та інші питання, пов'язані з таким приєднанням, визначаються відповідними рішеннями правління Фонду соціального страхування України. Раніше прийняті рішення щодо припинення робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України і робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та його відділень привести у відповідність із цим Законом протягом 15 днів з дня державної реєстрації робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

Припинити всі відокремлені підрозділи Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та/або їх робочих органів та відділень протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом України &q?ці;Про внесення змін до деяких законодавчих актів України&quoN; від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII, забезпечивши повне правонаступництво таких відокремлених підрозділів юридичними особами, які їх створили, а за їх відсутності - Фондом соціального страхування України, у тому числі щодо всіх прав, обов'язків та майна.

Припинення управлінь та відділень виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, відділень Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та виконавчих дирекцій відділень цього Фонду, а також їх відокремлених підрозділів, що знаходяться на тимчасово окупованій території, території проведення антитерористичної операції, здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, після прийняття ним відповідного рішення.

Згідно пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (у редакції, чинній на момент звернення до суду із позовом) Фонд соціального страхування України та його робочі органи є правонаступниками Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції цього Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділень у районах і містах обласного значення, а також Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, його виконавчої дирекції, відділень цього Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі та їх робочих органів.

Тлумачення пунктів 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (у редакції, чинній на момент звернення до суду із позовом) свідчить, що цим законом встановлено строк проведення реорганізації Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності шляхом їх злиття та утворення Фонд соціального страхування України, реорганізувавши - протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII набрав чинності з 1 січня 2017 року.

Відповідно до інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державна реєстрація Фонд соціального страхування України як юридичної особи була проведена 31 грудня 2015 року номер запису: 1 035093.

Згідно інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державну реєстрацію припинення Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України як юридичної особи була проведена лише 24 листопада 2017 року номер запису: 4015399.

До суду із цим позовом ОСОБА_2 звернулася 13 січня 2017 року.

Європейський суд з прав людини зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

Колегія суддів вважає, що тривалість процедури реорганізації державних органів не повинна створювати будь-яких значимих перешкод у здійсненні особою її прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією. Оскільки саме на державу покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах. Виплата одноразової допомоги була і залишається обов'язком держави, незалежно від того, який конкретно орган відповідає за виконання цієї функції у будь-який момент часу.

За таких обставин суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення. Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення апеляційного суду ухвалено без додержання норм матеріального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року скасувати.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило