н/п 2/490/2240/2017 Справа № 467/878/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

19 квітня 2018 року

Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Гуденко О.А,

секретаря - Кваші С.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитом та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ПАТ КБ"ПриватБанк" , ОСОБА_4 про захист порушених прав споживача , визнання кредитного договору та договору поруки недійсними,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Арбузинського районного суду Миколаївської області суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 40381,32 доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 08.04.2015 року за курсом долару 23,50 становить 948961 грн. 18 коп. та судові витрати, а також стягнути з ОСОБА_4 1000 грн. за договором поруки.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ОСОБА_5 згідно кредитного договору № NKN0GK04040015 від 28 березня 2007 року, отримала кредит у розмірі 53616 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повергнення кредиту 27 березня 2020 року.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач виконує свої зобов'язання за Договором щодо повернення кредитних коштів неналежним чином, внаслідок чого заборгованість за договором станом на 08 квітня 2015 року складає 40423,88 доларів США (948961 грн. 18 коп.), з яких 32627,50 доларів США - заборгованість за кредитом, 5610,86 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 4445,96 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 1039,56 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Позивач просив суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати. Також, у відповідності до договору поруки № 02/ДЗ від 15 серпня 2014 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_4 кредитний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 забезпечено порукою у розмірі 1000 грн., які позивач також просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 серпня 2015 року скасоване заочне рішення по справі , справу призначено до судового розглядуна 05 жовтня 2015 року.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2015 року справу передано за клопотанням відповідача ОСОБА_5 до Центрального районного суду м.Миколаєва за підсудністю.

Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 24 листопада 2015 року справу прийнято до провадження судді Гуденко О.А. та призначено судове засідання на 21 грудня 2015 року.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 січня2016 року прийнято та обєднано в одне провадженняз первісним позовом зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до ПАТ КБ"приватБанк" , ОСОБА_4 про захист порушених прав споживача , визнання кредитного договору та договору поруки недійсними.

В обгрунтування позову посилалася на порушення ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" при укладенні кредитного договру, в тому числі на відсутність встановленої річної відсоткової ставки , невидачу всієї суми кредиту у розмірі 53 616 доларів США, відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту , кредитний договір містить несправедливі умови, в тому числі щодо зобовязання позичальника передати частину отриманого кредиту для сплати винагород в подальшому самому ж банку у розмірі 5616 доларів, отже не відповідає вимогам закону та актів цивільного законодавства. Щодо договору поруки , то цей договір також суперечить вимогам ч.1 ст. 2013 ЦК України і відповідно до ст. 215 ЦКУкраїни є недійсним , оскільки укладено значно пізніше, на незначну суму і без згоди і повідомлення самого позичальника.

Представника позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі з підстав , викладених в позові та поясненнях на відзив . Проти задоволення зустрічного позову заперечував за безпідставністю заявлених вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог Банку заперечував та їх не визнав, посилаючись на їх недоведеність, відсутність чіткого та правильного обгрунтування розміру заборгованості, що підтверджено Висновком судової експертизи. Оскільки рішення суду не може грунтуватисяна припущеннях, відсутність належного доказування розміру заявлених вимог є підставою до задволення позовних вимог. Просив задвольнити зустрічний позов з викладених в ньому підстав.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного.

Так, судом встановлено, що 28 березня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_5 (позичальник) укладено договір № NKN0GK04040015, за умовами якого Банк передав позичальнику кредитні кошти у розмірі 53616 доларів США на наступні цілі: для придбання квартири 48000 доларів США, 5161 доларів США на оплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, на строк з 28.03.2007 року по 27.03.2020 року. Сторони дійшли згоди про те, що погашення заборгованості здійснюється в період з 20 по 27 число кожного місяця в сумі 709,92 долари США. (а.с. 10-12 Т.1)

Відповідач свої зобов'язання за договором щодо повернення кредитних коштів не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість за вказаним кредитним договором, яка станом на 08 квітня 2015 року, згідно доданого до справи розрахунку, становить 40423,88 доларів США (948961 грн. 18 коп.), з яких 32627,50 доларів США - заборгованість за кредитом, 5610,86 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 4445,96 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 1039,56 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. (а.с. 5-8 Т.1). У разі порушення термінів оплати заборгованості на 120 календарних днів, - позичальник зобов'язаний повернути суму кредиту , відсотки, винагороди та пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулось порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Згідно п. 7.2. Договору для виконання умов договору Банком позичальникові було відкрито рахунок 6535 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам.

З умовами Договору позичальник був ознайомлений. Нею договір підписаний.

Зобов'язання позичальника, що випливають з кредитного договору, були забезпечені шляхом укладення з ОСОБА_4 договору поруки № 02/ДЗ від 15.08.2014 року, що обмежується сумою 1000 грн. (а.с. 15-16 Т.1).

Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що відносини за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу, яким врегульовано відносини позики. Згідно ч. 2 ст. 1050 вказаного Кодексу, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 536 цього Кодексу за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти у розмірі, встановленому договором.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України ).

Так, 28.03. 2007 р. між сторонами був укладений Кредитний Договір № NKN0GК04040015 , відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 53616 доларів США, з яких 48 000 доларів на придбання квартири № 5 в м. Миколаєві по вул. Нікольська (ОСОБА_6), 18-Г , а також 5616 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених цим Договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно умов Договору.

Висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 21 лютого 2017 року № 21380, призначеної ухвалою суду від 03 лютого 2016 року, було встановлено, що кредитні кошти видані позичальнику за кредитним договором від 28 березня 2007 року № NKN0GК04040015 встановлені суперечності та неузгоджені дані , а саме у заяві на видачу готівки № 001 від 28.03.2007 року відсутній підпис касира Банку а також номер кредитного договору не відповідає дійсному номеру (№ NK0GК04040015 замість № NKN0GК04040015). За період з 27.03.2008 року по 27.03.2014 року банком збільшена заборгованістьь за договром на 1999,25 доларів США , проте документальних підтверджень обгрунтування збільшення заборгованості не надано. В розрахунку заборгованості застосовувались збільшені ставки у порівняні зі ставками, передбаченими умовами кредитного договору від 28 березня 2007 року (14,04% та 34,20 %) , що не передбачені умовами Кредитного договру , що свідчить про утримання з позичальника додаткових нарахувань за процентами, які збільшують фактичну вартість кредиту, в зв'язку з чим був збільшений розмір щомісячного платежу за кредитним договором. У розрахунку заборгованості банку не відображені платежі погашення позичальником пені за кредитним договором, що досліджуєтьс та виявлено невідповідність обліку пені , зазначеної у розрахунку заборгованості даним, що зазначені у виписці щодо обліку пені по рахунку № 4604. Встановлено затримку розподілу сплачених коштів у дату погашення 18.09.2008 року, 02.04.2009 р та 19.08.2010 року. Таким чином, встановити документально обгрунтовану суму заборгованості за договором від 28.03.2007 року станом на 08.04.2015 року не видається можливим (а. с. 134-157 , т. 1).

За умовами п.7.1 та п. 6.4 кредитного договору відсоткова ставка становить 12 % річних. Вмежах наявних матеріалів сукупна вартість кредиту в процентному значенні ( реальна процентна ставка) та в грошовому виразі (абсолютне значення подорожчання кредиту) за кредитним договром не визначені. За результатами експертизи встановлено , що сукупна вартість кредиту в процентному значенні ( реальна процентна ставка) складає 16,59 % та є вищою від визначеної договором ставки, а в грошовому виразі (абсолютне значення подорожчання кредиту) за кредитним договором складає 62757,80 доларів США.

Так, в своїх поясненнях на висновок експерта позивач зазначає, що банком процентна ставка за кредитним договором від 07 серпня 2007 року № NKH3G104040065 була збільшена правомірно у порядку, передбаченому підпунктом 2.3.1 кредитного договору.

Відповідно до підпункту 2.3.1 кредитного договору сторони домовились, що за умовами цього договору у разі зміни кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні може бути встановлений новий розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами у наступних випадках: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого Національним банком України на момент укладення договору; зміні облікової ставки Національного банку України; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд; зміні середньозваженої ставки по кредитам банків України у відповідній валюті (по статистиці Національного банку України). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищезазначеному порядку можливо в границях кількості пунктів, на які збільшилася ставка Національного банку України, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Із матеріалів справи вбачається, що рішення банку про збільшення процентної ставки до 14,04 % було прийнято 03 жовтня 2008 року та розпочато її застосування з 27 листопада 2008 року, тобто до набрання чинності .

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17. Повідомлення про нову ставку було направлено відповідачу 03 жовтня 2008 року (а. с. 13-14 т. 1).

Проте матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем указаних повідомлень та ознайомлення його про зміну процентної ставки і що про підвищення процентної ставки відповідачу було відомо. Не можна вважати і свідченням обізнаності відповідача про збільшення процентної ставки та фактичне прийняття пропозиції і те, що після цього вона вносила щомісячні платежі у більшому розмірі, ніж передбачено умовами кредитного договору

Крім того, повідомлення про зміну процентної ставки за кредитним договором не містять інформації щодо розміру процентної ставки на суму непогашеної в строк заборгованості, проте з наданих банком розрахунків вбачається, що банком застосовувалась процентна ставка на прострочену заборгованість у розмірі 34,2 %,

Разом із тим, зазначаючи, що процентна ставка на прострочені проценти у розмірі 34, 2 % була застосована банком у певні періоди, сплачена відповідачем та в остаточний розрахунок заборгованості не увійшла, позивач не обгрунтував, яким чином сплачені відповідачем місячні платежі, з яких утримано нараховані проценти за непередбаченою договором ставкою в розмірі 34, 2 % не зараховані в остаточний розрахунок заборгованості.

За такого, суд приходить до висновку , що банком при нарахуванні процентів застосовувались ставки, не передбачені умовами кредитного договору від 28 березня 2007 року (14,04 %, 34,2 % ), а належних доказів повідомлення відповідача про їх зміну матеріали справи не містять. Доводи відповідача про те, що таке нарахування підвищеної процентної ставки свідчить про утримання з нього додаткових нарахувань за процентами, які збільшують фактичну вартість кредиту, в тому числі і заборгованість за кредитом, заслуговують на увагу суду. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Недоведеність обставин, на яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.

Статтями 610, 611 ЦК України, передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором або законом правові наслідки.

Такими наслідками можуть бути, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від нього, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Звертаючись до суду з вимогою про дострокове стягнення кредитної заборгованості, позивач посилався на те, що відповідач допустив прострочення сплати за кредитним договором , починаючи з вересня-жовтня 2013 року, а останній платіж здійснивши в березні 2014 року , що є підставою для дострокового стягнення заборгованості. Зазначене підтверджується випискою з рахунку № 4604.

Таким чином, відповідно до вимог ст. ст. 526, 610, 611, 1048, 1050,1054 ЦК України, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про дострокове стягнення кредитної заборгованості є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Що стосується самого розрахунку заборгованості, то суд з врахуванням вищевикладеного погоджується з наданим позивачем розрахунком станом на 08 квітня 2015 року в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 32627,50 доларів США .

Що стосується заборгованості за відсотками, то підлягає стягненню заборгованість за відсотками у розмірі 4056,68 долари США (32627,50 Х12%/360=10,87 х373 ( в період з 01.2014 по 08.04.2015 року) .

Також суд не може погодитись з нарахування пені у розмірі 1039,56 доларів США, оскільки п. 4.1 договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобовязання, передбаченого п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобовязується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплати пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

За такого, сокільки пеню слід нараховуватинасуму заборгованості за кожним черговим платежем з урахуванням зменшеного розміру відсотків, що не визначено ні позивачем, ні експертом, суд вважає а можливе стягнути пеню у гривневому еквіваленті у розмірі 19105, 66 грн. ( 23,5Х1039,56 = 24 429, 66 - 5324 грн)

Що стосуєтьсястягнення заборгованостіпо нарахованій комісії, то виплата винагороди у розмірі 0,2 % щомісячно передбачена умовами п. 7.1 Договру.

Суд не може погодитись з висновком судово-економічної експертизи № 21380 від 21 лютого 2017 року , а відповідно й з доводами відповідача та його представника, щодо неможливості встановлення фактичного розміру заборгованості за кредитним договором, виходячи з наступного.

Експерт у своєму висновку посилається на те, що позивачем збільшено суму заборгованість необгрунтовано на 1999, 25 долари США, що документально не підтверджено. Проте, пунктом 7.1. кредитного договору передбачено надання частини кредиту в межах суми 5616 доларів США на оплату страхових платежів шляхом саме безготівкового перерахування в порядку та у випадках, передбачених п. 2.1.3. Кредитного договору.

Зі змісту договору вбачається, що кредит надано у вигляді встановлення кредитної лінії. Нормативне визначення поняття «кредитна лінія» міститься в п. 5 ч. 1 , якою передбачено, що це вид кредиту, надання якого здійснюється повністю або частинами в узгоджені сторонами строки протягом строку кредитування.

Пункт 7.1. кредитного договору окремо передбачено надання частини кредиту в межах суми 5616 доларів США на оплату страхових платежів шляхом саме безготівкового перерахування в порядку та у випадках, передбачених п. 2.1.3. Кредитного договору.

З розрахунку заборгованості вбачається, що у суму заборгованості увійшла сума сплачених Банком страхових платежів у загальному розмірі 1999,25 долари США.

Оскільки кредит надавався в іноземній валюті, то відповідно до п. 2..1.3. Кредитного договору видача цієї його частини відбувалася в три етапи: отримання Банком готівкової валюти у касі в позичкового рахунку; продаж валюти у касі за курсом купівлі Банка на день продажу; зарахування коштів від імені Позичальника на сплату чергових платежів.

На підтвердження проведення цих операцій позивачем надано до суду виписку за рахунком позичальника, з якої вбачається щорічне перерахування платежів до каси у доларах США в сумі, достатній для здійснення страхового платежу за відповідним курсом станом на день продажу іноземної валюти. Повний перелік таких платежів наведено експертом у висновку в Таблиці 1. (сторінка 14 Висновку). Ця виписка разом із відповідними меморіальними ордерами є роздруківкою електронної версії платіжних документів та підтверджує здійснення першого етапу, передбаченого п. 2.1.3. Кредитного договору.

Так, відповідно до вимог суди та органи досудового слідства не можуть відмовити у прийнятті як доказу електронного документа та вимагати надання паперового документа.

Крім цього у випадку ведення бухгалтерського обліку в електронно-обчислювальному вигляді, експерту надаються регістри бухгалтерського обліку у роздрукованому вигляді, обов'язково завірені в установленому порядку (п. 3.3. розділу ІІІ Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених ).

За таких обставин виписка про рух коштів та роздруківка меморіальних ордерів в електронному вигляді є допустимими доказами проведення операцій за рахунками та помилково не прийняті експертом до уваги при складанні висновку .Як пояснив представник позивача надання копій касових документів є на цей час неможливим, оскільки відповідно до п. 303 Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, із зазначенням строків зберігання, затвердженого ., касові документи та позабалансові ордери з додатком за емісійно-касовими операціями, а також за операціями з банківськими металами, пластиковими картками, дорогоцінними металами (у виробах та брухті) та дорогоцінним камінням зберігаються протягом 5 (п'яти) років.

Враховуючи щорічну сплату страхових платежів банком, відсутність повідомлення іпотекодаця про припинення договорів страхування та необхідність скасування доручення про сплату страхових платежів, Банк належним чином продовжував виконувати власні зобовязання згідно п. 2.1.3. кредитного договору з посиланням на договори страхування, укладені у 2007 році.В свою чергу відповідач не надав суду доказів про відмову страхової компанії про виконання своїх обовязків по сказаних договорах або про невизнання їх чинності з боку страхової компанії.

Таким чином, з врахуванням всіх вищезазначених обставин відсутні підстави стверджувати про необгрунтованість включення до розрахунку заборгованості 1999,25 дол. США .

Не відображення платежів по пені у розрахунку заборгованості не може бути підставою для відмови у її стягненні, оскільки такі платежі відображені у виписці по рахунку. До того ж, неможливість встановлення експертом фактичної заборгованості за кредитним договором не може свідчити про відсутність такої заборгованості, а тому не може бути й підставою для відмови у задоволенні позову.

У відповідності до у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Отже, вимоги банку до ОСОБА_4 в частині стягнення 1000 грн. підлягають задоволенню. При цьому суд вважає за можливе зменшити розмір заборгованості позичальника на цю суму за заборгованістю за пенею, яка також має бути стягнута у гривневому грошовому виразі.

Що стосується вимог зустрічного позову, то суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.

Так, в зустрічному позові ОСОБА_5 зазначає, що при укладанні кредитного договору Банком її введено в оману, оскільки фактично їй було надано кредит в розмірі 48 000,00 доларів США, а в договорі визначено кредит в розмірі 53 616 доларів США. Разом з тим, нею до березня 2014 року регулярно здійснювалось погашення заборгованості, що підтверджується матеріалами справи.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст.203 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача ОСОБА_5, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Крім того, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При цьому ст.216 ЦК України встановлені наслідки недійсності правочину. Так частина перша цієї статті вказує, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Проте жодних доказів того, що підписуючи оспорюваний договір ОСОБА_5 внаслідок умисних дій з боку працівників банку істотно помилялася щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Адже в оспорюваному кредитному договорі детально розписані усі його умови, не вбачається навмисного замовчування чи заперечення з боку відповідача наявності обставин, які могли б перешкодити вчиненню правочину, позивачка не була позбавлена можливості ретельно вивчити усі умови договру і отримати консультацію фахівця . Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Також зі змісту позовної заяви вбачається, як на підставу для задоволення своїх вимог позивач, посилаючись на вимоги ст.11 та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

За умовами ч.2 вказаної статті Закону визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі серед іншого про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний, тощо.

Згідно ч.4 ст.11 вказаного Закону передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством.

Між тим, умовами договору передбачено засвідчення та гарантії позичальника.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою татті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 80-81 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору.

Як вбачається зі зімісту позовної заяви, позивачка певний час виконувала умови договору протягом декількох років і тільки з настанням фінансової кризи втратила можливість своєчасно погашати кредит. Отже, твердження в позовній заяві про невідповідність оспорюваного договору ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме невиконанням банком вимог ст.. 11 стосовно письмового ознайомлення з умовами кредитування, що призвело до неотримання необхідної та доступної інформації про кредит, що мала забезпечити можливість свідомого та компетентного вибору позичальника не відповідає меті та змісту дій позивача щодо укладання та виконання умов кредитного договору, таке є усталеною підприємницькою практикою в галузі кредитування.

Крім того, наслідком порушення вимог ст. 11 цього Закону, передбачено застосування відповідальності, встановленої ст.. 15 та 23 цього Закону. Але ч. 7 ст.. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачає лише право споживача у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей - розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Підстав для визнання такого договору недійсним норми Закону України "Про захист прав споживачів" не встановлюють.

Таким чином, зміст оспорюваного кредитного договору свідчить, що він укладений з додержанням вимог цивільного законодавства та за вільного волевиявлення сторін, а визначення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті не суперечить нормам ч.2 ст. 524ЦК України.

Посилання ж в позовній заяві на суперечність певних положень оспорюваного договору нормам чинного законодавства України, що тягне його невідповідність вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, не відповідність договору принципу розумності , відібрання кредитором наданих споживачеві прав, обмеження договром права позивача мати цивільні права та обов'язки є наслідком невірного тлумачення позивачем норм права та не можуть бути взяти судом до уваги як підстава недійсності ч нікчемності оспорюваного договору.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зустрічні позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору з підстав вчинення його під впливом обману , не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання Кредитного договору недійсним, слід відмовити.

Також слід відмовити у задоволенні вимог зустрічного позову про визнання договору поруки недійсним , оскільки наявність згоди позичальника на укладення договору поруки з кредитором не передбачена положеннями параграфу 3 Глави 49 ЦК України, також немає і підстав вважати цей договір таким, що не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

Також суд не може прийняти до уваги зперечення представника позивача за зустрічним позовом про те, що БАнк не може бути належним позитвачем у справі, оскільки 13.12.2016 року відбулася перереєстрація договру іпотеки, укладеного в забезпечення виконання цього кредитного договору з ПАТ КБ"ПриватБанк" на ТОВ "ТРАКСЕЛЛІНГ" ( а.с. 187 Т.1) , оскільки ні сторонами по справі, ні вжитими судом заходами не вдалося визначити правові підстави проведення такої перерєстрації, на час розгляду справи іпотекодержателем є позивач за первісним позовом, наявність договору про переуступку права вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" заперечує і доказів тому не надано.

На підставі 141 ЦПК України судовий збір підлягає розподілу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 107, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 37 830,14 долари США, яка складається з заборгованостіза тілом кредиту у розмірі 32627,50 доларів США, по сплаті відсотків в сумі 4056,68 долари США , за комісією 1145,96 долари США та пені у розмірі 18 105, 66 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1000 (одну тисячу) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» сплачений судовий збір в сумі 3644 (три тисячі шістсот сорок чотири) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» сплачений судовий збір в сумі 10 (десять) грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Суддя Гуденко О.А.

Повний текст рішення суду складено 27 квітня 2018 року.