Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 463/1050/15-ц

провадження № 61-15658св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2;

відповідачі: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, виконавчий комітет Львівської міської ради, управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, відділ приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Львівської області в складі суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., від 19 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішень, ордера, наказу, скасування свідоцтва про право власності, приєднання до квартири.

Позов з урахуванням уточнень обґрунтовано тим, що вони є наймачами квартири АДРЕСА_2, яка була надана ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради від 24 серпня 1982 року № 360. Через те, що квартира складається із однієї кімнати площею 16,8 кв.м та кухні площею 6,8 кв.м, перебуває у незадовільному технічному стані, а її планування не відповідає вимогам державний будівельних норм (далі - ДБН), вони потребують покращення житлових умов, у зв'язку із цим 03 липня 2013 року їх було взято на квартирний облік.

У 2012 році позивачі зверталися у Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради про приєднання суміжної квартири НОМЕР_2 до їхньої квартири, оскільки спірною квартирою ніхто не користувався. У подальшому їм стало відомо про прийняття виконавчим комітетом Львівської міської ради рішення від 10 жовтня 2014 року № 766 про надання спірної квартири ОСОБА_3, видачу ордера на вселення, а в процесі розгляду справи вказана квартира відповідачем була приватизована.

Посилаючись на те, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Львівської міської ради є незаконним, порушує їх право на першочерговий виділ їм спірної квартири для поліпшення житлових умов на підставі статті 54 ЖК України, а виданий ордер на вселення на підставі цього рішення слід визнати недійсним, так як площа квартири НОМЕР_2 є меншою за встановлені норми житлової площі у статтею 47 ЖК України і відтак не може бути надана для проживання будь-якій особі, позивачі просили суд задовольнити позов, скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 10 жовтня 2014 року № 766 «Про надання квартири позачерговику міської ради», визнати недійсним ордер від 17 жовтня 2014 року № 0004545, виданий ОСОБА_3 на житлове приміщення - квартиру НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, визнати незаконним та скасувати наказ управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 04 березня 2015 року №71-Ж-Л, скасувати свідоцтва про право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру від 04 березня 2015 року НОМЕР_1, видане управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, приєднати квартиру НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1, площею 12 м.кв, до квартири НОМЕР_3 по АДРЕСА_1.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Гирич С. В. від 17 липня 2015 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним і скасовано рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 10 жовтня 2014 року № 766 «Про надання квартири поза чергою викупу міської ради».

Визнано недійсним ордер від 17 жовтня 2014 року № 0004545, виданий виконавчим комітетом Львівської міської ради на вселення ОСОБА_3 у житлове приміщення - квартиру НОМЕР_2 по АДРЕСА_1.

Визнано частково незаконним та скасовано наказ управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 04 березня 2015 року № 71-Ж-Л «Про передачу квартир у приватну власність», у частині передачі у власність ОСОБА_3 житлової квартири НОМЕР_2 по АДРЕСА_1.

Скасовано свідоцтво про право власності ОСОБА_3 на вказану квартиру, видане управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, надано квартиру НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, площею 12 кв.м, в порядку приєднання до квартири АДРЕСА_2, на сім'ю позивачів.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належна позивачам квартира НОМЕР_3 та спірна квартира НОМЕР_2 технічно становили одне приміщення, між кімнатами встановлена тимчасова перегородка, між ними існував дверний пройом, а отже звільнене приміщення є суміжним по відношенню до квартири позивачів. При прийнятті рішення виконавчого комітету Львівської міської ради про надання спірної квартири НОМЕР_2 в АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не були дотримані положення статей 47, 50, 54 ЖК України, вказана квартира не є благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту житлом і не відповідає встановленим санітарним і технічних вимогам. Крім цього, квартира НОМЕР_2 не відповідає розміру мінімальної площі, яка передбачена законом для надання для проживання, вона є неповноцінною, складається лише із однієї кімнати та є суміжною із квартирою НОМЕР_3, яка також визнана такою, що не відповідає будівельним вимогам, а її мешканці потребують покращення житлових умов шляхом приєднання суміжного ізольованого жилого приміщення, і про це подали відповідну заяву.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2016 року апеляційну скаргу виконавчого комітету Львівської міської ради задоволено частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 10 жовтня 2014 року № 766 «Про надання квартири позачерговику міської ради», про визнання недійсним ордеру від 17 жовтня 2014 року № 0004545, виданого виконавчим комітетом Львівської міської ради на вселення ОСОБА_3 у житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1, про визнання частково незаконним та скасування наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 04 березня 2015 року №71-Ж-Л «Про передачу квартир у приватну власність», в частині передачі у власність ОСОБА_3 житлової квартири АДРЕСА_1, про скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 від 04 березня 2015 року НОМЕР_1, виданого управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, а також - про надання квартири АДРЕСА_1, площею 12 м.кв, в порядку приєднання до квартири АДРЕСА_2, на сім'ю позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2

В іншій частині позову рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року апеляційну скаргу виконавчого комітету Львівської міської ради задоволено.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що згідно чинних матеріалів інвентаризаційної справи та офіційних облікових даних спірна квартира НОМЕР_2 та квартира НОМЕР_3 є окремими ізольованими квартирами, їх приміщення ніколи не становили однієї квартири і доказів жодних самовільних перепланувань та перебудов, які б свідчили про неправомірність утворення двох окремих квартир матеріалами справи не містять. Надання спірної квартири АДРЕСА_1ОСОБА_3, який перебуває на квартирному обліку у Львівській міській раді з 30 серпня 1995 року за № 19111 та у списку громадян для позачергового надання житла, (як ліквідатор аварії на ЧАЕС 1 категорії) з 17 листопада 2000 року за № 1301, без зняття його з квартирної черги та з видачею йому відповідного ордеру на вселення у спірну квартиру, не порушує законних прав та інтересів позивачів, які на квартирному обліку на покращення житлових умов перебувають з 03 липня 2013 року за № 24287. Не ґрунтується на вимогах норм матеріального права і не підлягає до задоволення також вимога позивачів щодо надання шляхом приєднання спірної квартири НОМЕР_2 до належної їм квартири АДРЕСА_2, оскільки рішення про надання жилого приміщення шляхом його приєднання до квартири приймає виконавчий комітет органу місцевого самоврядування, що належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування, і лише у випадку відмови компетентного органу в наданні звільненого жилого приміщення спір може бути вирішений в судовому порядку.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що житлові умови позивачів не відповідають нормативно встановленим вимогам. На думку скаржника, приміщення квартири НОМЕР_2 є неізольованим приміщенням та може бути приєднано до квартири НОМЕР_3 і на таке приєднання позивачі мають право, за рахунок чого останні бажали поліпшити їх житлові умови. Наказ управління комунальної власності Львівської міської ради від 04 березня 2015 року про приватизацію відповідачем спірного житлового приміщення не міг бути прийнятий, оскільки указані дії були заборонені ухвалою суду першої інстанції про забезпечення позову у даній справі. Судом апеляційної інстанції, на думку скаржника, не вірно надано оцінку зібраним у справі доказам.

У березні 2017 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_3, про визнання незаконними та скасування рішень, ордера, наказу, скасування свідоцтва про право власності та приєднання до квартирипризначено до судового розгляду.

30 березня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом положень статті 15 ЦК України право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням указаних норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судами встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 є наймачами квартири АДРЕСА_2, яка надана на сім'ю в складі однієї особи - ОСОБА_1, на підставі рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради від 24 серпня 1982 року № 360.

ОСОБА_2 зареєстрований в указаній квартирі НОМЕР_3 з 15 січня 2013 року.

Зазначена квартира, загальною площею 29,9 кв.м, складається із житлової кімнати площею 16,8 кв.м, кухні 8,0 кв.м та санвузла площею 5,1 кв.м.

Згідно з технічними висновками НДІ «Проектреконструкція», технічний стан конструкцій та інженерного обладнання в межах квартири НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 незадовільний, а місцями непридатний. Конструкції стін, перекриття, підлог пошкоджені сирістю, грибком, гнилизною, наявна велика корозія елементів системи водопостачання та каналізації, сліди систематичного протікання. Планування квартири НОМЕР_3 не відповідає вимогам ДБН В 2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», оскільки в квартирі відсутній передпокій, нормативні санвузли, підсобні приміщення, над площею кухні в межах другого поверху розташована ванна, що категорично заборонено діючими нормами.

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 20 травня 2013 року № 217 затверджено висновок міжвідомчої комісії від 30 квітня 2013 року та визнано квартиру АДРЕСА_2 такою, що не відповідає вимогам п.2.22, п.2.28 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення».

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають на квартирному обліку з 03 липня 2013 року за № 24287, як особи, що потребують покращення житлових умов.

Суміжною з вказаною вище квартирою є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 12,9 кв.м.

Згідно довідки ЛКП № 503 від 26 грудня 2013 року, квартира НОМЕР_2 поАДРЕСА_1 є вільною з 11 жовтня 2013 року на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2013 року, яким ОСОБА_4 (колишній наймач спірної квартири НОМЕР_2) визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 на квартиру від 04 березня 2015 року, квартира АДРЕСА_1 приватизованою та на праві власності належить ОСОБА_3

Апеляційним судом також установлено, що згідно інвентаризаційної справи Львівського МБТІ № 836 будинку АДРЕСА_1 у цьому будинку з початку ведення обліку будівлі по АДРЕСА_1 з 12 січня 1949 року була окремою ізольованою квартирою площею 12,0 кв.м, з зовнішнім окремим входом з подвір'я будинку і надалі її статус не змінювався, не здійснювалось перепланувань чи самочинних перебудов.

Суміжна стіна між квартирами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 не містить креслень дверного отвору. Не містять такого і копії технічних паспортів на квартири НОМЕР_3 та АДРЕСА_1 від 13 вересня 2009 року (т.1, а.с.158-159, 180-181).

Указано, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи ні кухня, ні туалет квартири НОМЕР_3 не є спільними для квартир НОМЕР_3 та НОМЕР_2, квартира НОМЕР_3 складається із житлової кімнати площею 16,8 м.кв, кухні 8,0 м.кв та санвузла площею 5,1 м.кв, загальна площа квартири 29,9 кв.м, тобто, квартира НОМЕР_3 має окрему кухню і туалет.

Відповідно до статті 54 ЖК України якщо в квартирі, в якій проживає два або більше наймачів, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення. Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (стаття 34 ЖК України), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої статтею 47 цього Кодексу, крім випадків, коли наймач або член його сім'ї має право на додаткову жилу площу. Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання. Якщо ізольоване приміщення, що звільнилося, не може бути відповідно до правил частини другої цієї статті передано наймачеві, який проживає в цій квартирі, його надають іншим особам у загальному порядку.

Таким чином, за змістом вказаної правової норми законодавцем передбачено можливість передачі наймачеві суміжного приміщення для приєднання звільненого неізольованого чи ізольованого жилого приміщення лише у випадку, якщо таке приміщення звільнилось в цій же квартирі, в якій проживає два або більше наймачів, а не в будь якій іншій суміжній квартирі.

При цьому, загальний розмір жилої площі, у випадку приєднання такого суміжного приміщення, не повинен перевищувати 13,65 кв.м на одну особу (на двох осіб - 27,3 кв.м).

Підставою для надання наймачеві звільненого неізольованого суміжного житлового приміщення, з врахуванням положень статті 54 ЖК України, є надання наймачу кімнати, яка звільнилася в тій квартирі, у якій він проживає.

Пункт 67 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень в Україні передбачає, що якщо в квартирі, у якій проживає два або більше наймачі, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення. Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося у квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає у цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (пункти 13 і 14 Правил), незалежно від його перебування на обліку, надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати 13,65 кв.м на одну людину, крім випадків, коли наймач або член його сім'ї має право на додаткову площу. Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася є меншим рівня середньої забезпеченості жилою площею громадян у даному населеному пункті, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання. Вказані правила застосовуються незалежно від належності жилого будинку. Рішення про надання жилого приміщення приймає виконавчий комітет місцевої ради народних депутатів, підприємство, установа, організація, у віданні якої перебуває жилий будинок, у порядку,встановленому цими Правилами. У разі відмови в наданні жилого приміщення, що звільнилося, у випадках, передбачених цим пунктом, спір може бути в вирішено в судовому порядку. Якщо ізольоване приміщення, що звільнилося, не може бути відповідно до правил абзацу другого цього пункту передано наймачеві, який проживає в цій квартирі, його надають іншим особам у загальному порядку.

Неізольованою є кімната, яка пов'язана з іншою кімнатою спільним входом, а ізольованою є кімната, яка має окремий вихід в коридор загального користування або з квартири. Ізольовані кімнати можуть бути суміжними, якщо одна стіна у них спільна. Ізольованими можуть бути також кімнати, в загальній стіні яких є об'єднуючий їх дверний отвір, але у кожної з них є окремий вихід в коридор загального користування або з квартири.

Позивачі не надали суду належних та допустимих доказів того, що квартири НОМЕР_3 та НОМЕР_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 в минулому були цілісним житловим приміщенням, у зв'язку із чим не виконали свій обов'язок із належного доведення тих обставин, на які вони посилалися при зверненні до суду із позовом.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що спірна квартира НОМЕР_2 та квартира НОМЕР_3 є окремими ізольованими квартирами, їх приміщення не були однієї квартирою та врахувавши, що надання спірної квартири НОМЕР_2 ОСОБА_3, який перебував на квартирному обліку у Львівській міській раді з 30 серпня 1995 року за № 19111 та у списку громадян для позачергового надання житла, (як ліквідатор аварії на ЧАЕС 1 категорії) з 17 листопада 2000 року за № 1301, не порушило законних прав та інтересів позивачів, які на квартирному обліку на покращення житлових умов перебувають з 03 липня 2013 року за № 24287, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2

При цьому, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що рішення про надання жилого приміщення шляхом його приєднання до квартири приймає виконавчий комітет органу місцевого самоврядування, що належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування, а тому вимога позивачів щодо надання шляхом приєднання спірної квартири НОМЕР_2 до належної їм квартири АДРЕСА_2 не підлягає задоволенню, оскільки не ґрунтується на вимогах норм чинного закону.

Доводи касаційної скарги про те, що приміщення квартири НОМЕР_2 є неізольованим приміщенням та підлягає приєднано до квартири НОМЕР_3 позивачами не доведені, спростовуються матеріалами справи, зокрема даними технічної документації, яка оцінена судом апеляційної інстанції, а також обґрунтованими висновками апеляційного суду.

Доводи касаційної скарги про те, що наказ управління комунальної власності Львівської міської ради від 04 березня 2015 року про приватизацію відповідачем спірного житлового приміщення не міг бути прийнятий, оскільки указані дії були заборонені ухвалою суду першої інстанції про забезпечення позову у даній справі не можуть бути підставою для скасування оскарженого рішення з огляду на наступне.

У даній справі заборона вчиняти будь-які дії, щодо розпорядження нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1, зокрема дії, пов'язані з передачею спірної квартири у приватну власність шляхом приватизації та видачі свідоцтва про право власності була встановлена ухвалою Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Гирич С. В. від 03 березня 2015 року.

Наказ управління комунальної власності Львівської міської ради про приватизацію відповідачем спірного житлового приміщення видано 04 березня 2015 року, тобто на наступний день після постановлення ухвали суду про забезпечення позову у даній справі.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі були повідомлені про вирішення судом першої інстанції питання щодо забезпечення позову у даній справі, зокрема, шляхом заборона вчиняти будь-які дії, щодо розпорядження спірною квартирою та повідомлені про ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 03 березня 2015 року станом на момент видання зазначеного наказу.

Згідно вимог частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи неодноразово були предметом судового розгляду, належно оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С.П. Штелик