АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2018 року м. Чернівці

справа № 726/539/16-ц

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Собчук І.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

учасники справи

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 4 червня 2018 року, головуючий у першій інстанції Байцар Л.В.,

встановила:

ОСОБА_3 у квітні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Посилався на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики 25 вересня 2015 року.

Зазначав, що ОСОБА_3 передано ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 402400 грн. на строк два місяці.

ОСОБА_4 вчинено розписку про отримання грошових коштів.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 не повернуто грошові кошти, ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 402400 грн.

Справа №726/539/16-ц Головуючий у 1 інстанції Байцар Л.В.

Провадження №22-ц/794/926/18 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Категорія 27

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 4 червня 2018 року у позові відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Знято арешт з транспортного засобу «Сhevrolet Aveo» з номерним знаком НОМЕР_1.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 4 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 402400 грн.

Вказував на неповне з»ясування обставин наявності розписки ОСОБА_4 від 25 вересня 2015 року про отримання грошових коштів за договором позики.

Посилався на порушення норм процесуального права, визнання ОСОБА_4 обставин вчинення розписки, які не підлягають доказуванню, не подання ОСОБА_4 заяви про відмову від визнання обставин, відсутність підстав для визнання обставин, для з»ясування яких була призначена експертиза, висновки судової психологічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 20 лютого 2018 року №8738/17-61 не є належним та допустимим доказом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.1046, ч.2 ст.1047, ч.1 ст.149 ЦК України та вважав недоведеним вчинення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору позики 25 вересня 2015 року.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про здійснення ОСОБА_4 оплати половини вартості судової психолого-почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Садгірського районного суду м.Чернівці від 7 квітня 2017 року, ухилення ОСОБА_3 від оплати половини вартості експертизи та дійшов висновку про те, що розписка ОСОБА_4 від 25 вересня 2015 року не може бути належним, достатнім та достовірним доказом, спростовується висновком судової психологічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 20 лютого 2018 року №8738/17-61 про відсутність у ОСОБА_4 сенсорного досвіду складання розписки з наміром отримання грошових коштів у позику від ОСОБА_3 та отримання від ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 402400 грн.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

До матеріалів справи приєднано розписку ОСОБА_4 від 25 вересня 2015 року, відповідно якої ОСОБА_4 отримано від ОСОБА_3 позику в сумі 402400 грн., що еквівалентно 16000 євро на строк два місяці (а.с.4 т.1).

На підставі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України)

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Верховний Суд України в постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні висновки.

Наведений правовий висновок суд першої інстанцій не врахував, висновки суду першої інстанції про те, що розписка ОСОБА_4 від 25 вересня 2015 року не може бути належним, достатнім та достовірним доказом вчинення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору позики від 25 вересня 2015 року суперечать наведеним нормам права.

Розписка ОСОБА_4 від 25 вересня 2015 року засвідчує наявність правовідносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з договору позики та умови договору, зобов»язання ОСОБА_4 повернути грошові кошти в сумі 402400 грн.

На підставі ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

ОСОБА_4 презумпція правомірності правочину не спростована.

Представником відповідача ОСОБА_2 підставою заперечень проти позову ОСОБА_3 зазначалися за протокол судового засідання від 21 серпня 2016 року (а.с.70-71 т.1) вчинення ОСОБА_4 розписки під психологічним тиском ОСОБА_3, не одержання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 грошових коштів та у відзиві ОСОБА_4 на позов не складання ОСОБА_4 розписки від 25 вересня 2015 року, не вчинення підпису (а.с.2 т.2).

Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

За змістом ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що ОСОБА_4 не були одержані грошові кошти від ОСОБА_3

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_4 на вчинення розписки під впливом психічного тиску.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

За змістом п.2 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі ч.1 ст.231 ЦК України правочин вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.19 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

ОСОБА_4 не зверталася до суду з позовом про визнання договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позики від 25 вересня 2015 року недійсним.

Крім того, заперечення наявності правовідносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з договору позики від 25 вересня 2015 року необхідно доводити відповідачу. Саме такий підхід забезпечує дотримання принципів змагальності сторін судового процесу.

Представник відповідача ОСОБА_2 у березні 2017 року звернувся до суду з заявою про призначення судової комплексної психолого-почеркознавчої експертизи (а.с.145 т.1).

На заяву представника позивача ОСОБА_2 про призначення судової психолого-почеркознавчої експертизи представником позивача ОСОБА_1 подано клопотання у квітні 2017 року, яким не заперечувалося проти призначення почеркознавчої експертизи та запропоновано питання та експертну установу Львівський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України (а.с.151 т.1).

Ухвалою Садгірського районного суду м.Чернівці від 7 квітня 2017 року призначено психолого-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судовий експертиз, оплату за проведення експертизи покладено на ОСОБА_3 та ОСОБА_4

При цьому відповідно до ч.1 ст.86 ЦПК України, чинного на час вчинення процесуальної дії, витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, несе сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи.

За змістом частини 2 наведеної норми якщо клопотання про проведення експертизи заявлено двома сторонами, витрати на її оплату несуть обидві сторони порівну. У разі неоплати судової експертизи у встановлений судом строк суд скасовує ухвалу про призначення судової експертизи.

Законом не заборонено оплатити витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, іншою стороною у справі.

Відповідно до ч.1 ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з»ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Разом з тим, розцінивши відмову ОСОБА_3 від оплати експертизи як ухилення позивача від участі у проведенні експертизи, суд першої інстанції оцінку зазначеним обставинам у судовому рішенні не зазначив.

Ігноруючи принцип правової визначеності, суд першої інстанції не зробив висновку про визнання факту не вчинення ОСОБА_4 розписки від 25 вересня 2015 року, або відмови у його визнанні, про наявність або відсутність договору позики.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша та третя статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Невиконання судової психолого-почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Садгірського районного суду м.Чернівці від 7 квітня 2017 року, у зв'язку з неоплатою судової експертизи не є достатньою підставою для висновку суду першої інстанції про те, що розписка ОСОБА_4 від 25 вересня 2015 року не є належним, достатнім та достовірним доказом вчинення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору позики від 25 вересня 2015 року.

Водночас представником відповідача ОСОБА_2 визнавалися обставини виконання ОСОБА_4 текстку розписки частково відповідно протоколу судового засідання від 21 серпня 2016 року (а.с.70-71 т.1).

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Висновки судової психологічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 20 лютого 2018 року №8738/17-61 про відсутність у ОСОБА_4 сенсорного досвіду складання розписки з наміром отримання грошових коштів у позику від ОСОБА_3 та отримання від ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 402400 грн. самі по собі не спростовують наявність розписки ОСОБА_4 від 25 вересня 2015 року.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до частин третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Частина 1 ст.545 ЦК України встановлює, що прийнявши виконання зобов»язання кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідачем ОСОБА_4 визнано обставини не виконання зобов»язання з повернення позики.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Вказані норми права дають підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу валютою платежу, засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Ураховуючи наведене суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів на порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене судове рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Згідно частин 1, 8 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв»язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За змістом ч.3 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Водночас постановою апеляційного суду Чернівецької області від 07 вересня 2018 року не вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частиною 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно із п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (чинного на момент подання позовної заяви) встановлено, що розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Встановлено, що ОСОБА_3 сплачено судовий збір за подання позові в сумі 4024 грн. (а.с. 5 т.1).

Отже, підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 4024 грн.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 4 червня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 402400 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 4024 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 11 листопада 2018 року.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Кулянда М.І.

Одинак О.О.