РІШЕННЯ

іменем України

"02" листопада 2018 р. Справа № 145/247/18 Провадження № 2/145/355/2018

Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Крикливої М.С.,

представників позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_3,

її представника ОСОБА_4,

відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

встановив:

ОСОБА_7 звернулась до суду із позовом, в якому просить стягнути на її користь солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 6700 доларів США основного боргу за договором позики у національній валюті за курсом, встановленим НБУ, на день ухвалення рішення та 1800 доларів США - відсотків за користування позикою у національній валюті, встановленим НБУ, в рахунок погашення боргу ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, а також стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору.

Позов обґрунтовує тим, що 30.12.2014 року між нею та ОСОБА_8 було укладено договір позики на 6700 доларів США.

В підтвердження чого ОСОБА_8, в присутності ОСОБА_9, 30.12.2014 року власноручно написав і підписав розписку, в якій зобов'язався повернути кошти в сумі 6700 доларів США 30.12.2015 року та щомісячно сплачувати відсотки за користування позикою в розмірі 200 доларів США. Кошти ним були позичені для сімейних потреб, пов'язаним з родинним господарюванням його родини.

Сім'я ОСОБА_8 в особі ОСОБА_8, його дружини ОСОБА_3, його дочки - ОСОБА_6, його сина ОСОБА_5, невістки - ОСОБА_10 займаються спільною сільськогосподарською діяльністю із оброблення суборендованої земельної ділянки, площею 0,40 га, вигодуванням домашньої худоби з подальшою реалізацією кисло-молочної та м'ясної продукції на ринках м. Вінниця.

На прохання ОСОБА_8, вона, порадившись зі своїм чоловіком ОСОБА_2, та, враховуючи, що проценти за договором позики ОСОБА_8 сплачувались своєчасно в повному обсязі, прийняла рішення про продовження терміну позики.

Сплата відсотків за користування позикою в розмірі 200 доларів США сім'єю ОСОБА_8, в особі ОСОБА_23, його дочки - ОСОБА_6, невістки - ОСОБА_10, сплачувались регулярно до квітня 2017 року включно.

Однак, починаючи з травня 2017 року по теперішній час, сплата відсотків за користування позикою в розмірі 200 доларів США позивачеві припинилась, сума позики в сумі 6700 доларів США їй не повернена.

Станом на лютий 2018 року заборгованість за позикою склала 6700 доларів США основного боргу та 1800 доларів США ( з 01.05.2017 року по 01.02.2018 року). Вона неодноразово зверталась до сім'ї ОСОБА_10, тому числі письмово з метою розгляду питання щодо реструктуризації боргу, однак врегулювати дане питання не вдалось.

В кінці вересня 2017 року їй остаточно стало відомо, що ОСОБА_8 помер, у зв'язку з чим, 17.11.2017 року нею було направлено звернення до Новоміської сільської ради, на яке вона отримала лист за № 02-13/145 від 29.11.2017 про те, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

З метою повернення позики та відсотків на адресу сім'ї ОСОБА_8 23.11.2017 року нею була направлена письмова вимога про повернення коштів відповідно до розписки від 30.12.2014 року, яку ОСОБА_3 отримала 29.11.2017 року.

Однак ОСОБА_3 листом від 07.12.2017 року повідомила їй, що зі слів її чоловіка -ОСОБА_8 їй відомо, що борг він повністю повернув і просила до неї з даного приводу не звертатись.

Крім того, з метою отримання інформації стосовно відкриття спадщини нею направлялись відповідні заяви до Тиврівської державної нотаріальної контори (заява від 10.11.2017 року), приватного нотаріуса Максименко Л. - заява від 26.12.2017 року), приватного нотаріуса Смоляк Л.С. (заява від 29.12.2017 року).

Нотаріуси їй повідомили, що спадкова справа після ОСОБА_8 не заводилась.

Ухвалою Тиврівського районного суду від 23.02.2018 року дана заява була прийнята судом до розгляду, за нею відкрито провадження. Справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 20.03.2018 року.

Встановлено строк для подання відповідачам відзиву на позов протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Копію даної ухвали з копією позовної заяви та додатками до неї відповідачі отримали 05.03.2018 року, що стверджується рекомендованими повідомленнями по вручення поштового відправлення (а.с. 41-43).

У встановлений судом строк відзив на позов відповідачі суду не надали.

17.04.2018 року у справі проведено підготовче судове засідання, підготовче провадження закрито,справу призначено до судового розгляду (а.с. 68).

В судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2. позовні вимоги підтримали, просять позов задоволити в повному обсязі з підстав, викладених у заяві.

Крім того, представник позивачки ОСОБА_2 пояснив, що, починаючи з дня позики включно за квітень 2017 року ОСОБА_8 щомісячно сплачував позивачу проценти за користування позиченими коштами в розмірі по 200 доларів США. Сплачувались проценти здебільшого грішми, частково продуктами харчування. Кошти позивачці передавались або через нього або безпосередньо їй. Передавали вказані гроші дочка ОСОБА_8 -ОСОБА_6, його невістка - ОСОБА_10

В день позики - 30.12.2014 року ОСОБА_8 пояснював, що ці гроші йому необхідні на спільні потреби сім'ї. Він годував бичків, а його невістка -ОСОБА_10 та дочка - ОСОБА_6 продавали м'ясну продукцію на ринку «Урожай» м. Вінниця.

Неодноразово ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_6 з мобільних телефонів, з номерів : НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 телефонували до них на їх номери : НОМЕР_4, НОМЕР_5 з приводу врегулювання питання щодо сплати процентів за користування грішми. Про вказану позику вся сім'я ОСОБА_3 знала.

В кінці 2017 року їм з телефону НОМЕР_6 зателефонувала ОСОБА_3, плакала і сказала, що помер ОСОБА_8 і просила не брати з них проценти за позику і пообіцяла до кінця 2017 року повернути основний борг. Вони на її прохання погодились.

Проте, до кінця 2017 року ніяких розрахунків з позивачем проведено не було. В кінці вересня 2017 року він із своїм зятем ОСОБА_13 приїхали додому до ОСОБА_3, їм показали бичків, сказали, що є кукурудза, пообіцяли розрахуватись.

В жовтні 2017 року він з ОСОБА_7 знову поїхали до ОСОБА_3, однак їх «виставили за ворота». ОСОБА_6 сказала, що привезе картоплю.

Весь зміст розписки ОСОБА_8 від 30.12.2014 року, копія якої приєднана до справи, складався останнім в день її підписання 30.12.2014 року, нічого в розписці пізніше не дописувалась, ніяких інших розписок між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не було.

Згідно з умовами розписки від 30.12.2014 року основний борг мав бути погашений 30.12.2015 року. ОСОБА_8 сам просив продовжити термін погашення боргу до 30.12.2016 року.

Позичені ОСОБА_7 30.12.2014 року ОСОБА_8 кошти - це її особисті кошти, він на них не претендує та подав суду заяву, в якій просить до участі у справі його як третю особу не залучати.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, вважає його безпідставним. Разом з тим, в ході судового засідання 18.07.2018 року пояснила суду, що про укладення договору позики від 30.12.2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 їй стало відомо з листів позивача в липні 2017 року, з нею даний договір позики не погоджували, тоді ж вона вперше в себе на подвір'ї побачила ОСОБА_2, їй пропонувалось переписати розписку на своє ім'я, однак вона відмовилась, оскільки позичені ОСОБА_8 кошти вона не отримувала, на що вони пішли вона не знає.

ОСОБА_8 не був зареєстрований як підприємець.

Зі слів дочки до смерті чоловіка їй відомо, що він дітьми передавав комусь в м. Вінниця гроші. На її запитання з даного приводу чоловік їй говорив, що це її не стосується.

Після його смерті вона продала лише двох його особисто коней за 35000 грн., якими частково погасила його борги: 25000 грн. віддала ОСОБА_14, так як та сказала, що він їй був їх винен; ОСОБА_15 - 25000 грн., 20000 грн. - ОСОБА_16 Іншого майна після його смерті не залишилось.

Приблизно 8 років він мав іншу жінку в с. Строїнці і у нього там була сім'я, можливо позичені кошти були використані саме там.

В ході судового засідання 01.11.2018 року відповідач ОСОБА_17 підтримала своїх пояснення, які давала в минулих засіданнях, також доповнила, що про боргові відносини між її чоловіком ОСОБА_8 та ОСОБА_7 їй стало відомо восени 2017 року, коли до неї приїхали ОСОБА_7 з ОСОБА_2 Вона їм пояснила, що ні про який борг вона нічого не знала, останніх п'ять років життя ОСОБА_8 між ними сім'ї фактично не було, тому в бюджет сім'ї дані гроші не пішли.

Після смерті чоловіка вона погашала його борги, зокрема, продавши двоє його коней, вона повернула його борг ОСОБА_15 - 25000 грн., 20000 грн. - ОСОБА_18 Ці люди до неї звернулись в усному порядку, ніяких письмових документів вони їй не надавали. Вони були записані як кредитори в записній книжці чоловіка, тому вона віддала їм вказані кошти.

Зазначила, що в чоловіка приблизно років 10 була коханка і він частково проживав то з нею, то з тією жінкою, прізвища якої вона називати не бажає.

На даний час вона проживає за рахунок материнської пенсії. Її мати - ОСОБА_19, ІНФОРМАЦІЯ_1, її пенсія складає 1900 грн. в місяць. Вона продала материнський будинок, щоб похоронити ОСОБА_8

Будинок в АДРЕСА_1, де вона проживає, побудували її батьки, правовстановлюючі документи на нього на даний час не виготовлені.

За життя чоловік їй сказав, що комусь він борг повернув, тому вона направила ОСОБА_2 листа від 07.12.2017 року про відсутність боргу перед ними.

Представник відповідача - ОСОБА_3 ОСОБА_4 позов не визнала, мотивуючи тим, що зі змісту розписки ОСОБА_8 від 30.12.2014 року вбачається, що щомісячні платежі по 200 доларів США - це порядок розрахунків за основним боргом, а не проценти за користування грішми. В розписці закладені дві взаємовиключні умови: сплата боргу 30.12.2015 року і одночасно умова про сплату боргу за вимогою кредитора.

В кожному випадку, позикодавець ОСОБА_8 помер в червні 2017 року, а відтак проценти за договором позики з цього часу нараховуватись не можуть.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину, шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено, а у разі відмови від одноразового платежу, суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно спадкодавця, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Так як між спадкоємцями та кредитором немає домовленості щодо сплати коштів, а доказів про наявність після смерті ОСОБА_8 спадкового майна, його вартість, на яке можна звернути стягнення, не має, кошти, отримані за продаж коней, відповідачкою ОСОБА_3 були передані іншим кредиторам спадкодавця і чинне законодавство не містить положень щодо черговості погашення боргів спадкодавця, в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнав, в ході підготовчого засідання у справі зазначив, що у батька був автомобіль «Волга», який оформлений не був. Батько ще за життя розібрав його на запчастини.

Відповідач ОСОБА_6 позов не визнала, пояснила, що на прохання батька ОСОБА_8, починаючи з початку 2015 року до травня 2017 року вона передала ОСОБА_2 по 200 доларів США біля центрального входу на ринок «Урожай», траплялось, що передавала йому м'ясо, сир. Востаннє вона передала 200 доларів США 18-19.05.2017 року. В зв'язку з чим передавались ці гроші, вона не знає. Вона гроші в ОСОБА_7 не брала, від спадщини після смерті батька відмовилась.

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов до ОСОБА_3 підлягає до часткового задоволення, а в задоволенні позову до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 слід відмовити повністю, виходячи з наступного.

Згідно копії розписки ОСОБА_8 від 30.12.2014 року, оригінал якої оглянуто судом і повернено представнику позивача ОСОБА_1, в якій вказані паспортні дані ОСОБА_8 та його ідентифікаційний код, в присутності ОСОБА_9, ОСОБА_7 передала в борг ОСОБА_8 6700 доларів США на власні потреби з терміном погашення 30.12.2015 року під проценти, які ОСОБА_8 зобов'язався виплачувати щомісячно в сумі по 200 доларів США. Разом з тим, в розписці міститься умова про виконання ОСОБА_8 обов'язку щодо повернення боргу на вимогу позичальника. (а.с. 10).

Факт передачі коштів в судовому засіданні також підтвердив і свідок ОСОБА_9

Згідно його показань в 2014 р. ОСОБА_8 запитав його в кого можна позичити гроші, для чого конкретно, він сказати не може. ОСОБА_8 займався сільським господарством, вирощував зернові культури, розводив тварин. Про його доходи йому нічого не відомо. Він познайомив ОСОБА_8 та ОСОБА_7, був присутній під час складання розписки від 30.12.2014 року, її зміст не пам'ятає. Однак підтвердив, що в його присутності ОСОБА_7 передала ОСОБА_8 6700 доларів США. Скільки ОСОБА_8 повернув не знає.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, 30.12.2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_20 було укладено договір позики 7600 доларів США з терміном виконання до 30.12.2015 року, зі сплатою процентів по 200 доларів щомісячно.

Оскільки зі змісту розписки чітко прослідковується правова природа вказаних 200-сот доларів США, суд не погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_4, що це кошти, які мали сплачуватись позичальником на погашення основного боргу.

Суд також звертає увагу, що аналіз норм чинного законодавства (зокрема п.п. 6, 7 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Якщо Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, то регулювання відносин між фізичними особами, зокрема щодо договорів позики регулюються нормами ЦК України (ст.ст. 1046 - 1053 ).

Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Таким чином, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст. 1046 - 1048 ЦК України.

До зазначеного висновку слід дійти і з урахуванням дії темпоральних правил (принцип дії закону у часі), виходячи з яких у випадку колізії законів (суперечність один одному двох або більше чинних нормативних актів, прийнятих стосовно одного і того ж питання) застосовується акт, виданий пізніше, як у випадку, коли про скасування старих норм прямо зазначено у новому законі, так і у випадку, коли таких застережень у новому законі немає.

Враховуючи, що позивач не відноситься до суб'єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (не є учасником ринку фінансових послуг) спір має вирішуватися на підставі норм ЦК України (ст.ст. 1046-1048).

Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.05.2012 року ( справа № 6-48цс12).

Таким чином, суд виходить з того, що позивач на підставі розписки від 30.12.2014 року мала право на отримання процентів у розмірі, погодженому сторонами даного договору.

Разом тим, суд заважує, що у пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30.03.2012 року роз'яснено, що з урахуванням положення ст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця.

Таким чином, суд погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_4 щодо того, що позивач може претендувати на проценти за договором позики від 30.12.2014 року, що виникли за життя позичальника, тобто по 13.06.2012 року, оскільки ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с. 10,72, 116).

Відтак вимоги позивачки щодо стягнення процентів за період з ІНФОРМАЦІЯ_4 року по 01.02.2018 року є взагалі безпідставними.

Слід також вказати, що відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За життя ОСОБА_8 своїм майном не розпорядився, заповіт від його імені в Спадковому реєстрі не зареєстровано, що стверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 51862435 (а.с.81).

Відповідачі ОСОБА_3 - його дружина, що стверджується свідоцтвом про їх шлюб, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - його діти, що стверджується їх свідоцтвами про їх народження, де батьком вказаний ОСОБА_8, копією свідоцтвом про одруження ОСОБА_6 з ОСОБА_5.; копією рішення Тиврівського районного суду від 02.08.2004 року про розірвання даного шлюбу (а.с.71, 101, 102). Тобто, відповідно до ст. 1261 ЦК України вони його спадкоємці за законом першої черги.

На день смерті ОСОБА_8 він проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_2. Разом із ним проживали та були зареєстровані відповідачі, що стверджується довідками виконкому Новоміської сільської ради від 29.11.2017 року №02-13/145, №829 від ІНФОРМАЦІЯ_5 року (а.с. 16, 116).

Проте, відповідно до ч.1,3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до листа Тиврівської державної нотаріальної контори №909/01-16 від 10.05.2018 року (а.с.82), копій спадкової справи після смерті ОСОБА_8, у встановлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини, відповідно до ч.1, 3 ст.1268, ст. 1270 ЦК України, ОСОБА_3 подала до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_5 року, а ОСОБА_6 та ОСОБА_5 13.12.2017 року подали заяву про відмову від прийняття спадщини.

Отже, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відмовились від спадщини після смерті ОСОБА_8 у встановленому законом порядку, а відтак і від обов'язків, які мав спадкодавець на момент відкриття спадщини, позов ОСОБА_7 до них є безпідставним, задоволенню не підлягає.

Позов до ОСОБА_3 суд вважає за необхідне задоволити частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Як визнала сама відповідач ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_8 вона продала двох його коней за 35000 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Оскільки обставин, які б давали суду підстави сумніватись у достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, суду не наведено, суд визнає даний факт доведеним.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Разом з тим, будь-яких доказів на обґрунтування того, що за рахунок цих коштів ОСОБА_3 погасила борги спадкодавця суду не надано. Клопотання відповідачки про виклик до суду свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 відповідач ОСОБА_3. та її представник ОСОБА_4 відкликали, подавши відповідну письмову заяву. Клопотання про виклик до суду свідка ОСОБА_14 заявлено не було.

А відтак доводи відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 про погашення боргів ОСОБА_8 за рахунок отриманих від продажу коней грошей, суд вважає недоведеними. Так само суду не надано доказів про витрати на поховання ОСОБА_8

Оскільки на час розгляду справи вказані коні відповідачем ОСОБА_3 продані, доказів про їх дійсну вартість суду не надано, суд задовольняє позовні вимоги до неї в межах визнаної нею вартості проданого майна, що належало спадкодавцю ОСОБА_8

Доказів про наявність іншого майна після смерті спадкодавця, суду не надано. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №120810392 від 16.04.2018 року будь-яке майно за ОСОБА_8 в даному Реєстрі не зареєстровано (а.с.55).

Згідно ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Суд вважає, що позивачкою не пропущено строк пред'явлення своїх вимог до спадкоємців, оскільки ще 24.06.2017 року позивач звернулась до відповідачів з листом - проханням провести розрахунки з нею по боргу ОСОБА_8 в сумі 6700 доларів США (а.с. 11), який відповідач ОСОБА_3 отримала 30.06.2017 року, що стверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 12), аналогічні вимоги вона пред'являла і в листі від 17.09.2017 року, які ОСОБА_3 отримала 25.09.2017 року (а.с. 13-14), в листі від 23.11.2017 року, що отриманий ОСОБА_3 29.11.2017 року (а.с. 17-18).

Відповідні звернення позивач направляла і до нотаріусів району за місцем відкриття спадщини (а.с. 19-22, 24-28).

За змістом ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Проте, суду не надано доказів про те, що договір позики від 30.12.2014 року укладений в інтересах сім'ї з ОСОБА_8 та кошти, отримані за ним, використані в інтересах даної сім'ї.

Слід також звернути увагу, що в розписці від 30.12.2014 року ОСОБА_8 вказав, що дані кошти він позичає для "власних потреб".

Слід також зазначити, що підставою позову не є стягнення коштів з відповідачки ОСОБА_3 як з подружжя боржника, а даний позов пред'явлено позивачем до відповідачів з інших підстав, - як спадкоємців ОСОБА_8

Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог суд присуджує з відповідача ОСОБА_17 витрати позивачки по сплаті судового збору в сумі 350,05 грн. (35000 грн. ( сума задоволених позовних вимог х 100/226562,50 грн. (ціна позову) х 2392 грн. ( сплачений судовий збір) /100).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 5, 9, 10, 12, 13, 76- 83, 89, 258, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 1046, 1047, 1218, 1268,1270,1281,1282 ЦК України,

ухвалив:

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 в рахунок погашення боргу за договором позики ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року в сумі 35000 (тридцять п'ять тисяч ) гривень та судові витрати 350 (триста п'ятдесят) гривень 05 копійок.

В задоволенні решти вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_3 відмовити.

В задоволені позову ОСОБА_7 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Тиврівський районний суд протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 09 листопада 2018 року.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:Н. О. Кіосак