РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/633/18

Провадження № 2/638/2282/18

25.04.2018 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

при секретарі Шульзі К. І.

з участю судового розпорядника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, третя особа: начальник управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області ОСОБА_3 про визнання незаконним (протиправним) звільнення, скасування наказу про звільнення та про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 16.01.2018 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, третя особа: начальник управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області ОСОБА_3 про визнання незаконним (протиправним) звільнення, скасування наказу про звільнення та про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона, головний спеціаліст сектору страхових виплат відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, 29 грудня 2017 року була звільнена з займаної посади згідно наказу начальника управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування в Харківській області №144-к від 26 грудня 2017 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Перед цим 26 жовтня 2017 року позивачу було вручене письмове попередження №10-22-1859 від 26.10.2017 року про зміну в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію 01.01.2018 року та про можливе майбутнє вивільнення. Отримавши вказане попередження, їй так і не стало зрозуміло про що конкретно її повідомив позивач. 29.12.2017 року відповідач вручив витяг з наказу №144-к від 26.12.2017 року. Вважає, що звільнення є незаконним (протиправним), оскільки відповідачем: порушена діючим трудовим законодавством процедура звільнення в порядку скорочення; під час попередження її про звільнення та під час звільнення згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідачем не враховано переважне її право на залишення на роботі і не враховані її висока кваліфікація, довготривалий стаж бездоганної безперервної роботи; відповідачем попередження її про звільнення і саме звільнення згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося, не зважаючи на те, що її повинні були перевести на іншу роботу (посаду) за її згодою, враховуючи те, що розірвання трудового договору з працівником у звязку зі скороченням штату працюючих можливе лише за відсутності вакансій в усій структурі підприємства, установи, організації; відповідачем не було запропоновано зайняти будь-яку вакантну посаду, яка відповідає його професійному рівню, не було запропоновано зайняття взагалі будь-якої посади; звільнення не було погоджено профспілкою установи у встановленому законом порядку. Окрім того, позивач наголошує, що має високий рівень кваліфікації, велику продуктивність праці; має довготривалий безперервний стаж в одній установі (з 24 лютого 2009 року); їй не було запропоновано працювати в установі відповідача на будь-якій іншій посаді; звільнення у звязку з скороченням штату не було погоджено у встановленому законом порядку з установою профсоюзу за належною процедурою; попередження про звільнення від 26.10.2017 року носить загальний характер і не носить будь-якої конкретної інформації про те, що посада, яку позивач займав, підлягає скороченню або про те, що безпосередньо вона буде звільнена; посада, яку позивач займала, фактично скорочена не була, виходячи з функціональних обовязків, передбачених ст. ст. 50, 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», що говорить про те, що скорочення посади реально не відбулось, на її посаду відразу після звільнення було прийнято іншу особу, з значно меншим досвідом роботи і рівнем кваліфікації. З урахування уточнених позовних вимог просить суд: 1) поновити ОСОБА_2 на роботі в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області головним спеціалістом сектору страхових виплат відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, допустивши негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі; 2) стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 30.12.2017 року по 02.02.2018 року включно в розмірі 11805 грн. 50 коп.; 3) стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору по цій справі в розмірі 704 грн. 80 коп., як з сторони винної у виникненні спору.

Відповідач в особі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Так, відповідно до пункту 17 статті 7 Закону №1105-ХІУ, постановою правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 року №47, затверджено граничну чисельність працівників Фонду соціального страхування України. Постановою Правління від 10.10.2017 №50 установлено: затвердити та ввести в дію з 01.01.2018 року структуру робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та затвердити до 01.11.2017 року штатні розписи управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та місті Києві, відповідно до затвердженої структури та граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду. На виконання Постанови №47 та №50 виконавча дирекція Фонду наказом від 23.10.2017 року №574 (із змінами) затвердила граничну чисельність працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Харківській області та його відділень у кількості 265 штатних одиниць. Наказом Управління від 25.10.2017 року №83-к «Про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та скорочення чисельності працівників» введено з 01.01.2018 року граничну чисельність працівників управління та його відділень у кількості 265 штатних одиниць. В результаті скорочення по Харківській області чисельність працівників була зменшена з 389 одиниць до 265 одиниць, скорочено 124 одиниці, при цьому, при скороченні необхідно було врахувати пропорційне зменшення чисельності за напрямками роботи по соціальному страхуванню з тимчасової втрати працездатності та соціальному страхування від нещасних випадків. За таких умов, рішення про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та скорочення чисельності працівників ухвалено з дотриманням діючого законодавства. Скорочення чисельності та штату працівників справді відбулось, підтвердженням чого є порівняльна характеристика штатних розписів Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, працівником якого був позивач. На момент звільнення позивача вакансії по Харківському міському відділенню відсутні. Процедура щодо вивільнення працівників дотримана: постановами правління Фонду №47, №50 затверджена нова структура та чисельність; листом Управління від 29.09.2017 №01-11-1010 проінформовано профспілкові органи про заплановане вивільнення та зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, письмово ознайомлені з дотриманням строку не пізніше як за 3 місяці до реалізації запланованих заходів оптимізації відповідно до вимог статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»; видано наказ виконавчої дирекції Фонду від 23.10.2017 року №574 із змінами, наказ Управління від 25.10.2017 року №83-к; працівникам відповідно до вимоги ст. 49-2 КЗпП України, під особистий підпис видано персональні попередження в строк не пізніше ніж за 2 місяці; подано повідомлення до Державної служби зайнятості України про заплановане масове вивільнення (форма №4-ПН «Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці», затверджена наказом Мінсоцполітики від 31.05.2013 р. № 317); вивчено переважне право з урахуванням аналітичних показників роботи на виконання вимог статей 42, 184 КЗпП України; Управління листом від 08.12.2017 №10-22-2628 звернулось до первинної профспілкової організації працівників соціальної сфери України Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області за наданням згоди на звільнення працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, та профспілковий комітет на засіданні 22.12.2017 року у присутності працівників щодо яких вирішувалось питання про звільнення надав згоду; до відома позивача, під підпис, доведено розмір нарахованих сум остаточного розрахунку та вихідної допомоги відповідно до вимог статті 116 КЗпП України; своєчасно виплачений остаточний розрахунок та вихідна допомога відповідно до вимог статті 116 КЗпП України; видано витяг з наказу про звільнення відповідно до вимог статті 47 КЗпП України; в останній день роботи позивачу було видано трудову книжку відповідно до вимог статті 47 КЗпП України. Проведений обєктивний аналіз показників та обсягів виконуваної роботи свідчить, що показники ОСОБА_2 низькі в порівнянні з результатами інших працівників за своїми діловими та особистими якостями з урахуванням коефіцієнту особистої участі у реалізації функцій та завдань сектору, враховано те, що ОСОБА_2 вже має певний рівень соціального захисту у вигляді пенсійного забезпечення. Ще у грудні 2014 року ОСОБА_2 с. скористалась своїм правом дострокового оформлення пенсійного забезпечення і одночасно отримала грошову допомогу у розмірі 5 місячних посадових окладів, після чого за умови наявності вакантної посади була прийнята знову до фонду. При умові оптимізації вакантні посади відсутні і перевагу надано фахівцям з більшою продуктивністю. Одночасно враховано наявність недоліків в попередній роботі, так у лютому 2016 року за несвоєчасне виконання завдань, погіршення якості роботи, та невиконання в повному обсязі посадових обовязків до ОСОБА_2 застосовувались заходи матеріального впливу. Роботодавець скористався своїм правом щодо забезпечення раціональної розстановки та підбору кадрів з найбільшою кваліфікацію та продуктивністю. Особисто позивачу 05.01.2018 року відділенням було видано довідку про середній заробіток, де крім загальної суми заробітної плати було зазначено розрахунок розміру середньої заробітної плати відповідно до порядку №100. Компенсацію за вимушений прогул розраховано з 30 грудня 2017 року до 02 лютого 2018 року (дату складання позову) - 25 робочих днів, у зазначеному періоді не 25, а 22 робочих дня. Також, позивач не враховує обовязковість сплати податків із суми заробітної плати, (військовий збір - 1,5% та прибутковий податок 18%) - що є неприпустимим порушенням і призводить до безпідставного збільшення суми позову. Отже, звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства, у тому числі положень статей 42, 49-2 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Третя особа - начальник управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області ОСОБА_3 надав до суду пояснення, згідно яких вважає позовні вимоги безпідставними, а обставини, що викладені у позові, такими, що не відповідають дійсності. Передумовою та причиною необхідності скорочення чисельності та штату працівників є зміни в системі загальнообовязкового державного соціального страхування України, ухвалені на законодавчому рівні. Пунктом 4 Розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» ухвалено: «Утворити Фонд соціального страхування України, реорганізувавши шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності». За таких умов, управління та відділи, що були юридичними особами припинились шляхом приєднання до створення робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Процедура реалізації вимог Закону №1105-ХІV та рішень Правління відбулася у наступній послідовності: 1) Постановою Правління Фонду від 12.09.2017 року №47 затверджено граничну чисельність працівників Фонду соціального страхування України; 2) Постановою Правління Фонду від 10.10.2017 року №50 установлено затвердити та ввести в дію з 01.01.2018 року структуру робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та затвердити до 01.11.2017 року штатні розписи управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та місті Києві відповідно до затвердженої структури та граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду; 3) з метою виконання Постанови №47 виконавча дирекція Фонду соціального страхування України наказом від 23.10.2017 року №574 (зі змінами) затвердила граничну чисельність працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та його відділень у кількості 265 штатних одиниць; 4) наказом Управління від 25.10.2017 року №83-к «Про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та скорочення чисельності працівників» введено з 01.01.2018 року граничну чисельність працівників управління та його відділень у кількості 265 штатних одиниць і зазначено, що у термін до 01.11.2017 року необхідно попередити працівників управління та його відділень про зміни в організації виробництва і праці, про зміну істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію 01.01.2018 року та про можливе майбутнє вивільнення; 5) у термін до 01.11.2017 року всі працівники були ознайомлені під розпис про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та скорочення чисельності працівників. Позивачу 26 жовтня 2017 року під особистий підпис було вручено письмове попередження №10-22-1859. Наголошує, що відповідачем повністю додержано процедуру звільнення. ОСОБА_2 попереджена не пізніше ніж за два місяці до звільнення. Оскільки в Управлінні відбулося скорочення та не було жодного вільного робочого місця, куди б можливо було перевести позивача, тому її було звільнено відповідно до норм чинного законодавства. Окрім того, компенсацію за вимушений прогул розраховано з 30.12.2017 року до 02.02.2018 року (дату складання позову) - 25 робочих днів, у зазначеному періоді не 25, а 22 робочих дні. Також, позивач обходить увагою обовязкову умову сплати податків із суми заробітної плати, (військовий збір - 1,5% та прибутковий податок 18%), що є неприпустимим порушенням. При цьому, оскільки звільнення позивача відбулось на законних підставах з чітким дотриманням вимог трудового законодавства, у тому числі положень статей 42, 49-2 КЗпП України, правових підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

30.03.2018 року ОСОБА_2 подала до суду відповідь на відзив, у якому наголосила, що складається враження, що відповідач та третя особа намагаються виправдовувати підстави винесення оскаржуваного наказу, фактично притягаючи в якості обґрунтування своїх дій надумані посилання і документи, про існування яких сторона позивача дізналась вперше, які не передбачені жодним нормативним актом, навіть не мають дати їх складання, що взагалі викликає питання, коли вони були складені, крім того, суду не надані важливі документи, а їх відсутність лише підтверджує обґрунтованість позиції позивача. Вважає, що оцінювання носило прихований характер із субєктивним підходом, ніким не затверджено, у т. ч. не погоджено з начальником сектору. Тобто, скорочення працівників відбулося без обєктивного аналізу їх діяльності, оцінка кваліфікації та продуктивності праці робилась за власним розсудом начальника відділу ОСОБА_4 і була субєктивною, з її результатами робітники не були ознайомлені. Окрім того, вакансії у відповідача існували, але запропоновані позивачу не були, це взагалі було приховано від позивача і інших працівників, які були звільнені одночасно з позивачем.

30.03.2018 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині майнової вимоги з урахуванням часу, а саме просить суд розглядати майнову позовну вимогу в наступній редакції, яка відповідає дійсності на момент 30 березня 2018 року, та просить стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 30 грудня 2017 року по 30 березня 2018 року включно в розмірі 29277 грн. 64 коп., інші позовні вимоги просить розглядати в редакції позову від 02 лютого 2018 року: поновити ОСОБА_2 на роботі в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області головним спеціалістом сектору страхових виплат відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, допустивши негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі, стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору по цій справі в розмірі 704, 80 грн. як з сторони винної у виникненні спору.

06.04.2018 року відповідач в особі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області надав до суду заперечення на відповідь позивача на відгук, згідно яких звертає увагу суду, що роботодавець вивчив та проаналізував роботу працівників з метою оптимальної розстановки кадрів та забезпечення подальшої високої ефективності реалізації задач в процесі запланованих вищим органам Фонду змін в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та вивільнення. Окрім того, позивач повідомляє суду недостовірну інформацію щодо прийняття «нових співробітників зі сторони», дана інформація не відповідає дійсності, так як з моменту ухвалення Правлінням Фонду рішення про оптимізацію структури робочих органів фонду жодна стороння особа не була прийнята на роботу до робочих органів фонду, посади, що були на той момент вакантні не займались, як того вимагає порядок дій роботодавця у разі майбутніх змін.

25.04.2018 року відповідач в особі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області надав до суду клопотання про долучення листа від 29.09.2017 року №01-11-1014 до Харківської обласної Ради профспілки працівників соціальної сфери України, постанови Президії Харківської обласної Ради профспілки працівників соціальної сфери України від 17.10.2017 року №63/6.

Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України).

Як встановлено матеріалами справи, зокрема копіями трудової книжки ОСОБА_2 серії БТ-І №2721957 (а. с. 17-19), ОСОБА_2 24.02.2009 року призначена на посаду головного бухгалтера відділення виконавчої дирекції Фонду в Фрунзенському районі м. Харкова; 01.07.2013 року звільнена з посади за переведенням до відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Харкові; 02.07.2013 року призначена на посаду головного спеціаліста відділу адміністративно-господарської роботи та програмно-технічного забезпечення відділення виконавчої дирекції у м. Харкові в порядку переведення з відділення Фонду у Фрунзенському районі м. Харкова; 01.10.2014 року призначена на посаду головного спеціаліста відділу страхових виплат відділення у звязку зі зміною структури та організації праці тимчасово на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення 3-го віку.

Відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пунктом 4 Розділу VII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 23.03.1999 року ухвалено: «Утворити Фонд соціального страхування України, реорганізувавши шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності».

Згідно пункту 17 статті 7 Закону №1105-ХІV, правління Фонду соціального страхування України приймає рішення про створення та реорганізацію робочих органів виконавчої дирекції Фонду та їх відділень відповідно до затвердженої правлінням структури органів Фонду.

Як вбачається із Постанови Правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», затверджено з 01.01.2018 року граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатних одиниць, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції фонду 188 штатних одиниць (а. с. 84).

Постановою Правління Фонду соціального страхування України від 10.10.2017 року №50 «Про затвердження структури органів Фонду» постановлено затвердити та ввести в дію з 01.01.2018 року структуру робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та затвердити до 01.11.2017 року штатні розписи управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та місті Києві відповідно до затвердженої структури та граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду (а. с. 85-86).

3 метою виконання Постанови Правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», виконавча дирекція Фонду соціального страхування України наказом від 23.10.2017 року №574 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції фонду соціального страхування в Харківській області» та наказом від 29.12.2017 року №1076 «Про внесення змін до наказу від 23.10.2017 року №574» затвердила граничну чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Харківській області та його відділень у кількості 265 штатних одиниць (а. с. 88-89).

Начальник Управління виконавчої дирекції Фонду в Харківській області листом від 29.09.2017 №01-11-1010 довів до відома голів первинних профспілкових організацій, начальників відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, що 12.09.2017 року правлінням Фонду соціального страхування України видана постанова «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» №47, якою з 01.01.2018 року затверджена гранична чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатних одиниць, а на сьогодні гранична чисельність працівників Фонду складає 7988 штатних одиниць. На виконання вимог статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», попереджено про майбутні можливі зміни у структурі Фонду з 01.01.2018 року та заплановане скорочення працівників, про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці (а. с. 73).

Окрім того, начальник Управління виконавчої дирекції Фонду в Харківській області листом від 29.09.2017 №01-14-1014 довів до відома Президії Харківської обласної Ради профспілки працівників соціальної сфери України, що 12.09.2017 року правлінням Фонду соціального страхування України прийнята постанова «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» №47, якою з 01.01.2018 року затверджена гранична чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатних одиниць та зобовязано виконавчу дирекцію Фонду підготувати на чергове засідання правління структуру виконавчої дирекції фонду та її робочих органів, на сьогодні гранична чисельність працівників Фонду складає 7988 штатних одиниць. У звязку з вищевикладеним, повідомлено Харківську обласну організацію профспілки працівників соціальної сфери про зміни у структурі Фонду з 01.01.2018 року та заплановані скорочення працівників, про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці.

Згідно постанови Президії Харківської обласної Ради профспілки працівників соціальної сфери України №63/6 від 17.10.2017 року, ухвалено взяти до відома інформацію про зміни в структурі Управління виконавчої дирекції Фонду в Харківській області її робочих органах та заплановані скорочення працівників з 01.01.2018 року, при цьому, у разі звернення звільнених працівників ухвалено вживати заходів в межах повноважень щодо захисту їх права на працю згідно з трудовим законодавством.

Наказом Управління виконавчої дирекції фонду в Харківській області від 25.10.2017 року №83-к «Про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та скорочення чисельності працівників», введено з 01.01.2018 року граничну чисельність працівників управління та його відділень у кількості 265 штатних одиниць і зазначено, що у термін до 01.11.2017 року необхідно попередити працівників управління та його відділень про зміни в організації виробництва і праці, про зміну істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію 01.01.2018 та про можливе майбутнє вивільнення, у термін до 01.11.2017 року ознайомити під розпис всіх працівників управління та його відділень з цим наказом (а. с. 94-95).

У матеріалах справи міститься лист ознайомлення з наказом управління виконавчої дирекції Фонду в Харківській області «Про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та скорочення чисельності працівників» від 25.10.2017 року №83-к, працівників Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Харківській області, з якого вбачається, що 156 працівників, серед яких і позивач ОСОБА_2, ознайомлені 26.10.2017 року під розпис про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та скорочення чисельності працівників (а. с.90-93).

ОСОБА_2, головному спеціалісту сектору страхових виплат відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, 26 жовтня 2017 року під особистий підпис було вручено письмове попередження №10-22-1859, яким відповідно до вимог статей 32, 36, 40 Кодексу законів про працю України, керуючись постановами правління Фонду від 12.09.2017 №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10.10.2017 р. №50 «Про затвердження структури органів Фонду», від 10.10.2017 р. №51 «Про затвердження схем посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», від 10.10.2017 р. №52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», а також наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23.10.2017 р. №574 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Харківській області, попереджено про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01.01.2018 року та про можливе майбутнє вивільнення, що підтверджує її власноруч проставлений підпис з зазначенням дати 26.10.2017 року (а. с. 97, зворотна сторона).

Тобто, відповідно до вимог частини 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України не пізніше як за два місяці до звільнення відповідач повідомив позивача про наступне вивільнення у звязку із скороченням штатної одиниці, яку він займає.

Відповідно до статті 43 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору зпідстав, передбачених п. п. 1, 2-5, 7 ст. 40 і п. п. 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно витягу з протоколу №5 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників соціальної сфери України Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Харківській області від 22.12.2017 року, на якому була присутня позивач ОСОБА_2, ухвалено « ... надати згоду на звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з обовязковим наданням гарантій і компенсацій передбачених чинним законодавством наступних працівників Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування в Харківській області ... ОСОБА_2 С…».

Як вбачається з витягу з наказу «Про звільнення» від 26.12.2017 року №144-к, на виконання наказу управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Харківській області від 25.10.2017 року №83-к «Про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та скорочення чисельності працівників», у звязку з введенням з 01.01.2018 року нового штатного розпису Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Харківській області, ОСОБА_2 звільнено з посади згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а. с. 12).

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказано, що розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про професійний розвиток працівників» проведення атестації є правом роботодавця.

Із досліджених доказів слідує, що відбувся процес оптимізації Фонду соціального страхування України, що призвело до скорочення чисельності штатних одиниць, що підтверджують копії штатних розписів Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 14.07.2017 року, 31.10.2017 року, 29.12.2017 року (а. с. 68-72). Тобто, судом достеменно встановлено факт змін в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності та штату працівників у відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області.

Згідно частини 2 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частиною 1 статті 42 Кодексу законів про працю України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Посилання сторони позивача на те, що при звільненні з роботи, в порушення вимог статті 42 Кодексу законів про працю України, не було враховано вимог щодо переважного права залишення на роботі при вивільненні працівників, не знайшло свого підтвердження, оскільки статтею 42 Кодексу законів про працю України визначено, що переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці та лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надається перевага в залишенні на роботі працівникам, які мають додаткові переваги визначенні частиною 2 даної статті.

Тобто, при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 Кодексу законів про працю України . За змістом статті 42 Кодексу законів про працю України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіхпрацівників, які займають таку ж посаду. При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо. Доказами більш високої продуктивності праці можуть бути: виконання значно більшого обсягу робіт порівняно з іншими працівниками, які займають аналогічну посаду чи виконують таку ж роботу, накази про преміювання за високі показники у роботі тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, роботодавцем проведено обєктивний аналіз показників та обсягів виконуваної роботи працівниками, в порівнянні з результатами інших працівників за своїми діловими та особистими якостями ОСОБА_2 поступалася працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, про що свідчать таблиця складових кваліфікаційних характеристик за посадою, особисті дані працівників сектору страхових виплат відділу страхових виплат та матеріального забезпечення, таблиця визначення коефіцієнту професіональної участі у реалізації функцій та задач сектору страхових виплат відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Харківській області (а. с. 100-102). Окрім того, враховано наявність недоліків у передній роботі позивача. Так, у лютому 2016 року за несвоєчасне виконання завдань, погіршення якості роботи, та невиконання в повному обсязі посадових обовязків до ОСОБА_2 застосовувались заходи матеріального впливу (розмір надбавки за лютий 2016 року зменшено на 50 % від встановленої), що підтверджує витяг з протоколу №3 засідання комісії від 29.02.2016 року (а. с. 76).

Згідно довідки управління виконавчої дирекції Фонду в Харківській області від 28.02.2018 року №08-26-661, станом на 01.01.2018 року у Харківському міському відділенні управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Харківській області вакансії відсутні (а. с. 103). Тобто, відповідно до частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України позивачу не було запропоновано іншу роботу у звязку із відсутністю наявних, тобто вакантних посад. Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), суд не повинен обговорювати питання про доцільність перестановки (перегрупування) працівників.

Матеріали справи містять і повідомлення Державної служби зайнятості України про заплановане масове вивільнення (форма №4-ПН «Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці», затверджена наказом Мінсоцполітики від 31.05.2013 року №317) (а. с. 96).

Позивачу ОСОБА_2, під підпис, доведено розмір нарахованих сум остаточного розрахунку та вихідної допомоги відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України, виплачено остаточний розрахунок та вихідну допомогу відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України, видано витяг з наказу про звільнення відповідно до вимог статті 47 Кодексу законів про працю України, в останній день роботи позивачу було видано трудову книжку відповідно до вимог статті 47 Кодексу законів про працю України (а. с. 105-110, 112).

Так, матеріали справи містять повідомлення Слобожанського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова від 24.01.2018 року про те, що ОСОБА_2 перебуває на обліку, проте у звязку з достроковим виходом на пенсію та працевлаштування, виплата пенсії призупинена. Проте норми частини 2 статті 42 Кодексу законів про працю України щодо переваг у залишення на роботі застосовуються лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обовязку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема щодо порушення відповідачем трудового законодавства під час його звільнення на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Так, у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, отримано згоду профспілкового комітету на звільнення, враховано переважне право працівників на залишення на роботі та відсутність вакантних посад в установі, а тому відповідач мав всі підстави для розірвання із позивачем трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Звільнення позивача з посади у звязку із скороченнямштату працівників відбулося з дотриманням вимог статті 42 КЗпП України, зокрема продуктивність праці ОСОБА_2 була нижчою, порівняно з іншими працівниками, які займали рівнозначну посаду.

Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом повязувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для визнання звільнення незаконним та поновлення його на роботі. Оскільки судом не встановлено порушень законодавства при звільненні позивача з роботи, не підлягають задоволенню і похідні вимоги щодо скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Інші доводи позивача цих висновків не спростовують. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.40, 42, 43, 49-2, 232 КЗпП України та на підставі ст.ст.12, 13, 43, 49, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272-274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, третя особа: начальник управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області ОСОБА_3 про визнання незаконним (протиправним) звільнення, скасування наказу про звільнення та про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 02.05.2018 року.

Головуючий: