26.11.2018 Єдиний унікальний номер 205/8085/17
Єдиний унікальний номер судової справи: 205/8085/2017
Номер провадження: 2/205/143/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

за участю: позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, представника відповідача - Тінькової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовомОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СМК Дірект Сістем» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СМК Дірект Сістем» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він, ОСОБА_1, перебував в трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «СМК Дірект Сістем» (далі - Відповідач) з 06.09.2011 року, а з 01.09.2015 року працював на посаді керівника департаменту товариства в Дніпропетровському регіоні. 25.07.2017 року позивачем було прийнято рішення про звільнення за власним бажанням. У зв'язку із чим ним було подано відповідну заяву до безпосереднього його керівника, як до особи яка наділена повноваженнями щодо прийому та звільнення робітників згідно зі статутом товариства. Відпрацювавши два тижні після поданої заяви позивач залишив місце роботи. Далі йому стало відомо, що його було звільнено на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів України про працю, тобто за відсутність на робочому місці без поважних причин з 01.09.2017 року. Позивач вважає, що наказ про звільнення від 27.10.2017 року є таким, що не відповідає законодавству про працю та підлягає скасуванню із зміною запису підстав звільнення в трудовій книжці, оскільки його повинно було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Далі позивач зазначає, що трудову книжку він отримав 28.08.2017 року, тобто з затримкою в одинадцять місяців, що вважається вимушеним прогулом. Середньомісячний заробіток згідно довідки становить 4 000 грн. 00 коп. Таким чином, компенсація за час вимушеного прогулу становить 44 000 (сорок чотири тисячі) грн. 00 коп. Окрім цього, позивач зазначає, що йому в результаті порушення відповідачем порядку звільнення, завдано й моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп.

У зв'язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду та просити суд (з урахуванням уточнень до позовної заяви) скасувати наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «СМК Дірект Сістем» від 27.10.2017 року № SD 000000040 про звільнення його, ОСОБА_1, за п. 4 ст. 40 КЗпП України, зобов'язати товариство змінити запис в трудовій книжці на ім'я ОСОБА_1, на запис про звільнення за ініціативою працівника (ст. 38 КЗпП України), стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки починаючи з 08.09.2017 року з урахуванням індексу інфляції на користь ОСОБА_1 у розмірі 44 000 (сорок чотири тисячі) грн. 00 коп. та моральну шкоду у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп.

Представником відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «СМК Дірект Сістем» було подано відзив на позовну заяву, в якому такий учасник справи просить відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СМК Дірект Сістем» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що позивач не звертався до адміністрації підприємства із заявою про звільнення за власним бажанням, і протягом липня - серпня 2017 року такому працівнику нараховувалась заробітна плата. Однак, оскільки позивач не з'являвся на робочому місці без поважних причин протягом тривалого часу, і адміністрація підприємства не могла зв'язатись з такою особою, відібрати відповідні пояснення, то відповідач з вересня місяця був вимушений фіксувати відсутність такого працівника на робочому місці за допомогою складання відповідних актів. Як наслідок, відповідач був змушений звільнити ОСОБА_1 у зв'язку з прогулом без поважних причин. Відразу після звільнення ТОВ «СМК Дірект Сістем» надсилало позивачу листи з проханням з'явитись за отриманням трудової книжки, однак на такі звернення позивач не реагував. У зв'язку із чим, відповідач просить відмовити в задоволені позову в повному обсязі через його безпідставність та необґрунтованість.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач та його представник у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити по мотивах, що викладені в позовній заяві.

Представник відповідача уточнені позовні вимоги не визнала, та просила суд у задоволенні позову відмовити з огляду на його безпідставність та необґрунтованість.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, пояснення свідків, суд ухвалює рішення про відмову у задоволені позову в повному обсязі з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що наказом (розпорядженням) № SD 000000040 від 28.03.2016 року про прийняття на роботу ОСОБА_1 було призначено на посаду керівника департаменту відділу продаж Товариства з обмеженою відповідальністю «СМК Дірект Сістем» з 29.03.2016 року (а.с.103).

Судом встановлено, а сторонами визнана та обставина, що протягом вересня-жовтня 2017 року позивач на своєму робочому місці не з'являвся, трудових обов'язків не виконував. У зв'язку із чим, роботодавцем було складено акти відсутності на робочому місці без поважних причин ОСОБА_1 : № 1 від 01.09.2017 року, № 2 від 04.09.2017 року, № 3 від 05.09.2017 року, № 4 від 06.09.2017 року, № 5 від 07.09.2017 року, № 6 від 08.09.2017 року, № 7 від 11.09.2017 року, № 8 від 12.09.2017 року, № 9 від 13.09.2017 року, № 10 від 14.09.2017 року, № 11 від 15.09.2017 року, № 12 від 18.09.2017 року, № 13 від 19.09.2017 року, № 14 від 20.09.2017 року, № 15 від 21.09.2017 року, № 16 від 22.09.2017 року, № 17 від 25.09.2017 року, № 18 від 26.09.2017 року, № 19 від 27.09.2017 року, № 20 від 20.09.2017 року, № 21 від 29.09.2017 року, № 23 від 02.10.2017 року, № 24 від 03.10.2017 року, № 25 від 04.10.2017 року, № 26 від 05.10.2017 року, № 27 від 06.10.2017 року, № 28 від 09.10.2017 року, № 29 від 10.10.2017 року, № 30 від 11.10.2017 року, № 31 від 12.10.2017 року, № 32 від 13.10.2017 року, № 33 від 17.10.2017 року, № 34 від 18.10.2017 року, № 35 від 19.10.2017 року, № 36 від 20.10.2017 року, № 37 від 23.10.2017 року, № 38 від 24.10.2017 року, № 39 від 25.10.2017 року, № 40 від 26.10.2017 року, № 41 від 27.10.2017 року (а.с. 35-74).

Із матеріалів справи вбачається, що 04.09.2017 року позивачем на адресу ТОВ «СМК Дірект Сістем» було надіслано лист, в якому він повідомляє про те, що 25.07.2017 року ним було подано заяву про звільнення за власним бажанням, однак з ним не було проведено остаточного розрахунку та не було видано трудову книжку, у зв'язку із чим він повідомляє про необхідність оформлення його звільнення згідно вимог чинного законодавства (а.с. 86).

Матеріалами справи підтверджено, що 08.09.2017 року ТОВ «СМК Дірект Сістем» своїм листом за вих. № 4216/3965/2 повідомило позивача, про неможливість оформлення його звільнення за власним бажанням через відсутність відповідної заяви про звільнення в адміністрації такого господарського товариства (а.с. 87).

Також судом встановлено, що ТОВ «СМК Дірект Сістем» своїми листами за вих. № 42141/3965/1 від 08.09.2017 року, № 4006 від 26.09.2018 року повідомило позивача про необхідність надання письмових пояснень щодо відсутності на роботі з 01.09.2017 року (а.с. 88-91).

Судом також встановлено, що наказом (розпорядженням) № SD 000000040 від 27.10.2017 рокуз ОСОБА_1 було припинено трудовий договір (контракт) на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з прогулом без поважних причин (а.с.93).

Судом також встановлено, що 27.10.2017 року ТОВ «СМК Дірект Сістем» листом за вих. № 4130/1 запросило позивача для отримання трудової книжки, одночасно з цим роз'яснивши йому право на отримання такого документу поштою, у випадку подання відповідної заяви працівником. Такий лист фактично було надіслано на зареєстровану адресу позивача 01.11.2017 року, що підтверджується описом вкладення до поштового відправлення та фіскальним чеком про оплату послуг підприємства поштового зв'язку (а.с. 94). Відповіді на вказаний лист відповідача матеріали справи не містять.

Стороною позивача наголошується на тому, що в даному випадку правові підстави звільнення його за прогул відсутні, адже ним завчасно до адміністрації підприємства була подана заява про звільнення за власним бажання. А відтак відповідач мав реалізувати таке волевиявлення позивача шляхом видання відповідного наказу про звільнення на підставі статті 38 КЗпП України

У свою чергу, сторона відповідача заперечуючи вказані доводи позивача, наголошує на тому, що позивач із відповідною заявою про звільнення за власним бажанням до керівництва підприємства не звертався, а тому у відповідача не було правових підстав звільнити позивача на підставі статті 38 КЗпП України. У зв'язку з прогулом без поважних причин відповідач був вимушений припинити трудовий договір із ОСОБА_1 на підставі за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Оскільки з приводу вказаних обставин звільнення позивача із займаної посади виник спір, то він підлягає вирішенню в судовому порядку.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

У відповідності до вимог ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення дружини або чоловіка на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом першої групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причини), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

З наведеної норми матеріального закону вбачається, що обов'язок попередити адміністрацію про звільнення за два тижні законодавством покладено на працівника. При цьому правовою підставою та визначальною обставиною при звільненні особи за власним бажанням є саме факт письмового попередження працівником за два тижні роботодавця.

У правовідносинах, що склались між сторонами у цій справі відповідач не заперечував право позивача на звільнення за власним бажанням, як таке, однак зазначав про те, що позивач не звертався із заявою про звільнення, як це передбачено ст. 38 КЗпП України.

Суд зазначає з цього приводу, що відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов'язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов'язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В даному випадку стороною позивача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб підтверджували факт подання письмової заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням на адресу ТОВ «СМК Дірект Сістем».

Суд не може взяти до уваги показання свідків, допитаних в судовому засіданні - ОСОБА_5, ОСОБА_6, оскільки такі свідки зазначають про те, що їм було відомо про наміри ОСОБА_1 звільнитись з його слів. Такі особи не були свідками ані обставини складання позивачем вказаної заяви ані обставини її подання. Обставина подання позивачем заяви про звільнення є такою, що не може підтверджуватись показаннями свідка, а повинна бути підтверджена лише належними і допустимими доказами, які б дозволяли суду беззаперечно встановити факт закріплення у письмовому вигляді волевиявлення позивача на звільнення за власним бажанням, дату подання такого письмового звернення роботодавцю, та факт отримання останнім зазначеного письмового звернення позивача. Такими доказами, належними доказами може бути як сама заява, що містить відмітку про її отримання роботодавцем, так і будь-який інший письмовий доказ, який би відповідав названим критеріям (повідомлення підприємства поштового зв'язку про вручення поштової кореспонденції із описом вкладення тощо). Однак суду таких доказів з боку позивача не представлено, а стороною відповідача обставина подання такої заяви заперечується.

Оскільки суду не доведено у належній спосіб обставини письмового звернення позивача із заявою про звільнення, суд вимушений констатувати, що в даному випадку відсутній юридичний факт, з яким закон пов'язує виникнення у відповідача обов'язку розглядати заяву позивача про звільнення, а у позивача - права на розгляд такої заяви.

За пунктом 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

За правилами статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За правилами пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з самовільним залишенням роботи до закінчення строку трудового договору).

Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того, щоб унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати відповідні докази, що підтверджують дані обставини.

Як вказувалось вище, позивач не оспорює ту обставину, що протягом вересня-жовтня 2010 року він не виконував свої трудові обов'язки, оскільки вважав себе звільненим за власним бажанням.

Оскільки після спливу двох тижнів із дати, з якою позивач пов'язує подання ним заяви про звільнення за власним бажанням (25.07.2017 року), наказ про звільнення не було видано, і про це позивачу було достеменно відомо, адже він не отримував копію відповідного наказу для ознайомлення, з ним не було проведено розрахунку та не було видано трудову книжку, позивач не мав правових підстав вважати, що трудовий договір з ним є розірваним. За таких умов, позивач повинен був або продовжувати виконувати свої трудові обов'язки, або вжити дії передбачені чинним законодавством щодо власного звільнення. Разом із цим, матеріалами справи підтверджено, що навіть після листування сторін у вересні 2017 року, позивачем так і не було подано письмову заяву про звільнення за власним бажанням. Відтак, зміст актів відсутності на робочому місці ОСОБА_1 відповідає дійсним обставинам справи, і визнати такі причини поважними суд не може, з огляду на наведені обставини.

Оскільки останній акт про відсутність на робочу місці позивача складено 27.10.2017 року, а наказ про його звільнення видано також 27.10.2017 року, то суд не може погодитись із доводами сторони позивача щодо спливу місячного строку для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за прогул без поважних причин. Оцінюючи звільнення позивача, суд враховує активну поведінку відповідача по справі, який в активний спосіб, шляхом направлення листів на адресу позивача, намагався з'ясувати причини відсутності ОСОБА_1 протягом тривалого часу та відібрати від нього письмові пояснення.

Таким чином, оцінюючи наведене у своїй сукупності, враховуючи те, що позивачем не подано належних доказів на підтвердження обставини подання ним письмової заяви про звільнення за власним бажанням, і в судовому засіданні підтверджено факти відсутності позивача без поважних причин на робочому місці більше трьох годин щодня протягом вересня-жовтня 2017 року, які були засвідчені відповідними актами з боку роботодавця, в суду відсутні підстави для задоволення вимог про зміну формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки суд виходить із наступного.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу (частина 5 статті 235 КЗпП України).

Судом встановлено, що на момент звільнення позивача, останній не з'являвся на своє робоче місце. У зв'язку із чим відповідачем, з метою видачі трудової книжки, було здійснено письмове запрошення позивача для отримання такого документу (вищевказаний лист від 27.10.2017 року ТОВ «СМК Дірект Сістем» за вих. № 4130/1 ). Одночасно з цим, позивачеві було роз'яснено право на отримання такої книжки поштою, у випадку подання ним відповідної заяви. Таким чином, суд доходить висновку, про відсутність вини роботодавця у затримці видачі трудової книжки, оскільки останнє відбулось через відповідну пасивну поведінку працівника. Відтак, за відсутності вини власника, в суду відсутні підстави стягувати середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Оскільки судом не встановлено порушень трудових прав позивача, підстави для компенсації моральної шкоди, як вимоги похідного характеру, відсутні.

Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є недоведеними, необґрунтованими, а тому в задоволені позову слід відмовити в повному обсязі.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Однак, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI позивач звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати у вигляді судового збору необхідно компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись п. 4 ст.40 КЗпП, ст. ст. 4,5,81,82, 90,141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволені позову ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «СМК Дірект Сістем» (місце знаходження: 01054. М. Київ, вул. Тургенєвська, буд. 38, ) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити певні дії- відмовити.

2. Судові витрати у вигляді судового збору компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан