ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 425/2231/15-ц

провадження № 61-4481св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачі: Рубіжанська міська Луганської області, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 31 березня 2016 року, ухвалене у складі судді Коваленка Д. С., та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 14 липня 2016 року, постановлену у складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Українцевої Л. Д., Назарової М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись з позовом до Рубіжанської міської ради Луганської області, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права власності на частку нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 липня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_9 придбав у ОСОБА_7 1/2 частку будівлі кафе «ІНФОРМАЦІЯ_3», що знаходиться по АДРЕСА_1, та складається із: кімнат №№ 23, 24 на першому поверсі загальною площею 24,1 кв.м; кімнат №№ 25-39 на другому поверсі основною площею 257,4 кв.м, загальною площею 351,5 кв.м; кімнат №№ 40-56 на третьому поверсі основною площею 243,4 кв.м, загальною площею 355,3 кв.м.

7 вересня 2004 року ОСОБА_9 зареєстрував право власності на вказану частку будівлі у КП «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради виключно за собою.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_9 помер.

Посилаючись на те, що дане нерухоме майно придбано ОСОБА_9 у шлюбі з ОСОБА_4, позивач вважає, що має право на половину цієї власності як дружина, а їх діти, тобто ОСОБА_6 та ОСОБА_5, і вона також мають право власності на другу половину цього майна у порядку спадкування за законом.

Для отримання у спадщину вказаного нерухомого майна позивачі звернулись до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але отримали відмову у зв'язку із тим, що право власності на це майно не зареєстроване за спадкодавцем на момент його смерті, оскільки на підставі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 8 серпня 2008 року право власності на 1/2 частку будівлі кафе «ІНФОРМАЦІЯ_3», що знаходиться по АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_8 і на іншу 1/2 частку - за ОСОБА_7

Просила визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частку, за ОСОБА_6 - право власності на 1/12 частку та за ОСОБА_5 - право власності на 1/12 частку нежитлової будівлі кафе «ІНФОРМАЦІЯ_3», що розташована у АДРЕСА_1 та складається із: кімнат №№23, 24 на першому поверсі загальною площею 24,1 кв.м; кімнат №№ 25-39 на другому поверсі основною площею 257,4 кв.м, загальною площею 351,5 кв.м; кімнат №№ 40-56 на третьому поверсі основною площею 243,4 кв.м, загальною площею 355,3 кв.м.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 31 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Рубіжанської міської ради Луганської області, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ПАТ «Державний ощадний банк України», задоволено частково.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на частку нерухомого майна до Рубіжанської міської ради Луганської області відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання права власності на частку нерухомого майна задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 4/6 частки нерухомого майна, яке складається з 1/2 частки (кімнати №№ 23, 24 на першому поверсі загальною площею 24,1 кв.м; кімнати №№ 25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4 кв.м, загальною площею 351,5 кв.м; кімнати №№ 40-56 на третьому поверсі основною площею 243,4 кв.м, загальною площею 355,3 кв.м) нежитлової будівлі у АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 і ОСОБА_5 право власності по 1/6 частці за кожним вказаного нерухомого майна.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено .

Стягнено з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 365,40 грн.

Стягнено з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 365,40 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги в частині визнання права власності на спірне майно за позивачами є обґрунтованими, судові рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 5 квітня 2007 року та від 8 серпня 2008 року, на підставі яких у ОСОБА_7 і ОСОБА_8 виникло право спільної часткової власності на 1/2 частку спірного нерухомого майна, що раніше належало на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_4 та її чоловіку ОСОБА_9, скасовані, отже на момент смерті останнього ці рішення не породжували жодних прав власності на майно ні у ОСОБА_7, ні у ОСОБА_8, незважаючи на наявність запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про вже неіснуюче право спільної часткової власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Ухвалою апеляційного суду Луганської області в м. Северодонецьку Луганської області від 14 липня 2016 року рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 31 березня 2016 року залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилено.

Апеляційний суд визнав апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, у зв'язку з тим, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, всебічно дослідив та оцінив надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

У серпні 2016 року ОСОБА_8 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, і просила судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 вказує, що під час вирішення позову суд не врахував, що право власності ОСОБА_9 на спірну нежитлову будівлю припинилось у зв'язку з державною реєстрацією права власності ОСОБА_8 на 1/2 частку цієї будівлі внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу в судовому порядку та реєстрації права власності ОСОБА_8 на підставі рішення про визнання за нею права власності на частку будівлі як на спільне сумісне майно, і вибуло з володіння ОСОБА_9, незважаючи на те, що ці рішення були скасовані та ухвалені нові рішення про відмову у задоволенні позовів як про визнання недійсним договору купівлі-продажу, так і про визнання права власності на частку майна. Оскільки у ОСОБА_9 виникло не право власності, а майнове право на нежитлову будівлю, це право не може переходити у порядку спадкування. ОСОБА_8 вважає, що у даному випадку вирішення справи на підставі норм, що регулюють правовідносини зі спадкування, помилкові.

Від ОСОБА_4 та інших позивачів надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вони посилаються на те, що судові рішення є законними та обґрунтованими, у справі виникли правовідносини щодо спадкування майна, набутого ОСОБА_10 у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 13 липня 2004 року. До суду позивачі звернулись відсутність правовстановлюючих документів на спірну нежитлову будівлю.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 26 жовтня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

У 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що з 24 червня 1995 року ОСОБА_9 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, в якому народились двоє дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

13 липня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_9, останній придбав 1/2 частку нежитлової будівлі по АДРЕСА_1, власником якої був ОСОБА_7 Договір нотаріально посвідчений та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів під номером 1916 приватним нотаріусом Білоус З. В.

За умовами договору у власність ОСОБА_9 переходили: кімнати №№ 23, 24 на першому поверсі загальною площею 24,1 кв.м; кімнати №№ 25-39 на другому поверсі основною площею 257,4 кв.м, загальною площею 351,5 кв.м; кімнати №№ 40-56 на третьому поверсі основною площею 243,4 кв.м, загальною площею 355,3 кв.м.

На підставі вказаного договору 7 вересня 2004 року у ДКП «Рубіжанське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано право власності ОСОБА_9 на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на нежитлову будівлю, розташовану по АДРЕСА_2.

На підставі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 5 квітня 2007 року договір купівлі-продажу 1/2 частки цієї нежитлової будівлі, укладений з ОСОБА_9, визнано недійсним .

У подальшому рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 8 серпня 2008 року на підставі статті 74 Сімейного кодексу України за ОСОБА_8 визнано право власності на 1/2 частку вказаної нежитлової будівлі, а також знято заборону на дії з відчуження цього майна.

22 вересня 2008 року на підставі вказаного рішення суду за ОСОБА_8 зареєстровано право власності на 1/2 частку спірної нежитлової будівлі.

22 вересня 2008 року внесено запис про право ОСОБА_7 на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на це ж саме нерухоме майно на підставі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 5 квітня 2007 року, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі № 38, укладений з ОСОБА_9

9 жовтня 2008 року спірне нерухоме майно у вигляді нежитлової будівлі передано в іпотеку.

Рішенням Верховного Суду України від 1 липня 2009 року рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 5 квітня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 26 червня 2007 року про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 13 липня 2004 року договору купівлі-продажу 1/2 частки спірної нежитлової будівлі і визнання права власності на це майно скасовані і у задоволені позову ОСОБА_7 відмовлено. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, Верховний Суд України вказав, що підстави, передбачені ст. 201-235 ЦК України для визнання договору недійсним, відсутні.

Рубіжанським міським судом Луганської області від 9 вересня 2009 року за наслідками перегляду у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 8 серпня 2008 року, яким за ОСОБА_8 визнано право власності на 1/2 частку спірної нежитлової будівлі, скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_9 помер.

Отже, на час смерті ОСОБА_9 договір, на підставі якого він набув прав власності на 1/2 частку спірної нежитлової будівлі, був чинним, право спільної часткової власності на нежитлову будівлю ОСОБА_9 набув саме 13 липня 2004 року, оскільки саме цього дня договір купівлі-продажу, як підстава виникнення у нього такого права, був зареєстрований у Державному реєстрі правочинів в силу дії положень частини першої статті 657 ЦК України.

Оскільки договір купівлі-продажу укладено під час перебування ОСОБА_9 у шлюбі з ОСОБА_4, у останньої виникло право власності на 1/4 частку цього приміщення у порядку частини першої статті 60 СК України.

Після смерті ОСОБА_9 право на спадщину за законом на спірне нерухоме майно у відповідних частках у позивачів виникло на підставі статті 1261 ЦК України як спадкоємців першої черги, які в силу статті 1268 ЦК України прийняли спадщину.

7 квітня 2010 року ОСОБА_4 звернулась до Рубіжанської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_9 та видачу свідоцтва про право на спадщину, проте отримала відмову через відсутність правовстановлюючих документів на вказану спірну нежитлову будівлю та відсутність реєстрації права власності за ОСОБА_9

Вирішуючи справу, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позовні вимоги в частині визнання права власності на спірне майно за позивачами заявлені обґрунтовано, судові рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 5 квітня 2007 року та від 8 серпня 2008 року, на підставі яких у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виникло право спільної часткової власності, у тому числі і на 1/2 частку нерухомого майна, що раніше належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_10, скасовані на момент смерті останнього, тому ці рішення не породжували жодних прав власності на майно а ні у ОСОБА_7, а ні у ОСОБА_8, незважаючи на наявність запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про вже неіснуюче право їхньої спільної часткової власності.

Так, згідно із частиною першою, другою пункту першого статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, і способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Норми статті 392 ЦК України не застосовуються лише щодо вимог про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва (частина третя статті 376 ЦК України), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об'єкт самочинного будівництва.

При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід звертати увагу на зміну редакції частини четвертої статті 331 і частини четвертої статті 334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини.

За змістом статті 392 ЦК України належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини, та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Доводи, викладені у касаційній скарзі ОСОБА_8, про те, що за життя спадкодавець не набув права власності на частку спірної нежитлової будівлі, тому і спадкоємці також не набувають права власності у порядку спадкування, ґрунтуються на помилковому сприйнятті характеру правовідносин сторін.

У даній справі на час відкриття спадщини спадкодавець був належним власником спірного майна, оскільки на час його смерті усі судові рішення, якими це право власності було скасовано, втратили чинність.

Отже, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився і апеляційний суд, з урахуванням усіх встановлених обставин у справі, дійшов правильних висновків, що на момент смерті ОСОБА_9 сторони договору купівлі-продажу частки нежитлової будівлі - ОСОБА_9 та ОСОБА_7, а також дружина ОСОБА_9 - позивач ОСОБА_4 повернулись у попередній стан, ставши співвласниками спірної нежитлової будівлі, у якій ОСОБА_9 належала 1/2 її частка, та відновлено право спільної сумісної власності ОСОБА_4, що існувало з 13 липня 2004 року. Тому після ОСОБА_9 право на спірне нерухоме майно в порядку спадкування у позивачів виникло на законних підставах.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку щодо права позивачів вимагати визнання у судовому порядку права власності на спірне майно в порядку спадкування.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Касаційний суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, які доводами касаційної скарги не спростовані, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 31 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В.Ступак