Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/1779/17 Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 53 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року

Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,

за участю секретаря Кучерявого О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №280/1779/17 за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області про визнання бездіяльності, визнання незаконним звільнення, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення збитків, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 07 березня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Василенка Р.О. в м. Коростишів,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, яку 05.02.2018 доповнив та просив визнати бездіяльність начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області ОСОБА_2 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 06.10.2017, визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Коростишівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціально страхування України у Житомирській області, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення із займаної посади від 07.12.2017, поновити його на посаді начальника Коростишівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціально страхування України у Житомирській області, стягнути з відповідача на його користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за час з 15.12.2017 по день поновлення на роботі, визнати недійсним п.6.1 контракту з начальником Коростишівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціально страхування України у Житомирській області від 29.06.2017 в частині визначення строку до 14.12.2017, виключити із п.6.1 контракту від 29.06.2017 текст «до 14.12.2017».

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до наказу начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області ОСОБА_2, він був призначений на посаду начальника Коростишівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області з 01.08.2017. 29 червня 2017 року між начальником Управління та ОСОБА_1 було укладено контракт, строком дії до 14.12.2017, відповідно п. 5.6. якого, за два місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладено новий контракт. Бажаючи продовжити роботу на посаді начальника Коростишівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області 06.10.2017 позивач написав заяву про продовження контракту, проте в порушення норм Статуту та Закону України «Про звернення громадян» начальником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області видано наказ № 370-к, яким з 14 грудня 2017 року позивача звільнено з роботи у звязку з закінченням контракту, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України. 14 грудня 2017 року позивач написав заяву про погодження виконання ним обовязків до прийняття такого рішення. Дана заява залишилась не розглянутою. 14 грудня 2017 року позивачу було вручено трудову книжку та зроблено остаточний розрахунок. ОСОБА_1 зазначав, що є матеріально-відповідальною особою, за ним рахується майно на десятки тисяч гривень, однак відповідачем не було передано товарно-матеріальні цінності іншій відповідальній особі.

Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 07.03.2018 у клопотанні ОСОБА_1 про доповнення позовних вимог відмовлено.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 07 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з судовим рішенням та вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що всупереч вимогам ЦПК України, суд не дослідив та не зазначив фактичні обставини, а саме те, що зазначення в контракті строку до 14.12.2017 є порушенням права заявника на встановлення в контракті трудових відносин на невизначений строк. Відповідачем не було надано доказів щодо розгляду заяви від 06.10.2017, що свідчить про порушення ст.5-1 КЗпП України щодо забезпечення сприяння у збереженні роботи, а також про пріоритетність умов контракту, які передбачають продовження контракту над тими, які передбачають звільнення з причин не передбачених КЗпП України. Всупереч вимогам ст.265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення суд не зазначив ст.4 Конвенції МОП №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року». Судом не було обґрунтовано мотиви відхилення доказів заявника про порушення його права на участь у передачі товарно-матеріальних цінностей, що за ним обліковані, що свідчить про порушення судом норм процесуального права. У апеляційній скарзі ОСОБА_1 подав заперечення на ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 07.03.2018 в яких зазначає, що ухвала постановлена з порушенням норм матеріального права та ст.263 ЦПК України. Зазначає, що розгляд позовних вимог про визнання бездіяльності, визнання незаконним звільнення та скасування наказу, поновлення на роботі не можливо без розгляду питання щодо законності встановлення в п.6.1. контракту строку його дії.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.06.2017 між Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Житомирській області ( далі- Управління) в особі начальника Управління ОСОБА_2 з одного боку та ОСОБА_1 було укладено контракт, згідно умов якого, ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Коростишівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на строк з 01.08.2017 до 14.12.2017.

Пунктом 1.2. контракту встановлено, що цей контракт є трудовим договором та підставою для видачі наказу про призначення керівника на посаду.

Наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області ОСОБА_2 від 29.06.2017 № 14-к, прийнято ОСОБА_1 на посаду начальника Коростишівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирської області на підставі контракту від 29.06.2017 та згідно пункту 6.1 розділу 6 Контракту, вказано термін дії, а саме з 01.08.2017 по 14.12.2017.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем були дотримані вимоги трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 з посади начальника Коростишівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про доповнення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про визнання недійсним п.6.1 контракту з начальником Коростишівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області від 29.06.2017 в частині визначення строку до 14.12.2017 та виключити з п.6.1 контракту текст «до 14.12.2017» фактично є окремою позовною заявою (новий предмет, підстави).

Апеляційний суд Житомирської області погоджується з висновками суду першої інстанції, так як рішення, яке ґрунтується на даних висновках ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, що підтверджується матеріалами справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, і строковим, що укладається на визначений строк, установлений за погодженням сторін. Частиною 2 цієї статті передбачено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ч.3 ст.21 КЗпП України).

Як роз'яснив судам Пленум Верховного Суду України у п. 7 Постанови № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (ст. 21 КЗпП України). Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств).

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є закінчення строку (п. п. 2 і 3 ст. 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або іншого волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору - контракту він виявив, коли звертався із заявою про прийняття на роботу за строковим трудовим договором - контрактом. У цей же час він виразив і волю на припинення такого контракту після закінчення строку, на який він був укладений. Власник не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Встановлено, що строк дії контракту закінчився 14 грудня 2017 року й з 14 грудня 2017 року ОСОБА_1Є було звільнено з посади начальника Коростишівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирської області .

При цьому, 02 жовтня 2017 року відповідач попередив позивача про те, що укладений з ним контракт на посаду начальника Коростишівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирської області закінчується 14 грудня 207 року. Питання призначення керівників відділень виконавчої дирекції Фонду буде розглядатися у встановленому порядку.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки його було звільнено у зв'язку із закінченням строку дії контракту, що не суперечить нормам чинного законодавства.

При цьому, постановлення ухвали про відмову у задоволенні клопотання про доповнення позовних вимог не призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення по суті заявлених позовних вимог.

Також є обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про визнання бездіяльності начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області ОСОБА_2 Відповідач листом від 02.10.2017 повідомив ОСОБА_1 про закінчення дії контракту 14 грудня 2017 року, контракт з позивачем не продовжений, а останній звільнений з посади керівника відділення, а тому бездіяльності у діях відповідача не вбачається.

Безпідставними є доводи ОСОБА_1 про те, що відповідач зобовязаний був укласти з ним безстроковий договір, а не строковий договір, оскільки трудовий договір було укладено за власним бажанням ОСОБА_1, вимога про визнання трудового договору недійсним останнім не заявлялася, характер і специфіка роботи керівника відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України передбачають можливість укладення строкового договору.

Конвенція Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 1982 року, ратифікована постановою Верховної ради України від 04 лютого 1994 року, закріпила загальне правило, відповідно до якого, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Одночасно, в статі 2 даної Конвенції зазначено, що член організації може вилучити зі сфери застосування всіх або деяких положень цієї Конвенції такі категорії осіб, які працюють за наймом: a) працівників, найнятих за договором про найняття на певний термін чи для виконання певної роботи; b) працівників, які проходять іспитовий строк або набувають потрібного стажу, що заздалегідь визначений і має розумну тривалість; c) працівників, найнятих на нетривалий термін для виконання випадкової роботи.

Таким чином, положення Конвенції Міжнародної організації праці № 158 передбачають за державою - учасницею МОП право на національному законодавчому рівні передбачати випадки укладення з працівниками трудових договорів на певний термін.

Посилання ОСОБА_1 на порушення відповідачем його трудових прав, оскільки він був звільнений з посади начальника Коростишівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирської області без згоди директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України є безпідставними.

Відповідно до п.2.5 контракту Управління звільняє керівника по закінченню контракту, достроково за вимогою керівника, а також у випадку порушень законодавства та умов контракту.

Отже, умовами контракту не передбачено звільнення керівника по закінченню контракту за погодженням з директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

Доводи позивача, що він являється матеріально - відповідальною особою та, що за ним рахується майно не знайшли свого підтвердження і спростовуються матеріалами справи, а саме наказом відповідача №12-ОС від 28.02.2017, яким останній призначив відповідальною особою за збереження основних засобів та матеріальних цінностей заступника начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності, заступника головного бухгалтера ОСОБА_3, з якою було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, з ОСОБА_1Є такий договір не укладався.

Суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин, які виникли між сторонами, надав їм правову оцінку, правильно застосував норму права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Із врахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом першої інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст.376 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 07 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 26 квітня 2018 року.

Головуючий

Судді