Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 686/22756/16-ц

провадження № 61-10170св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ЖЕД ПМК 2015»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - орган опіки та піклування Хмельницької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у складі судді Карплюка О. І. від 17 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Купельського А. В., Спірідонової Т. В., від 11 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

17 листопада 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «ЖЕД ПМК 2015» (далі - ТзОВ «ЖЕД ПМК 2015») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Хмельницької міської ради про виселення.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить будівля гуртожитку по АДРЕСА_1. З 28 травня 2004 року ОСОБА_3 зареєстрована та проживає в кімнаті АДРЕСА_1, її донька ОСОБА_4, 1999 року народження, зареєстрована у зазначеній кімнаті гуртожитку у 2015 році. Проте ОСОБА_3 ніколи у трудових відносинах з власником гуртожитку не перебувала і не перебуває. Відносно неї адміністрацією підприємства - власника гуртожитку не приймалося і не могло прийматися жодних рішень про надання житлової площі у гуртожитку, ордер на вселення у займану кімнату АДРЕСА_1 не видавався. У лютому 2015 року позивач звернувся до ОСОБА_3 з пропозицією укласти договір найму житлового приміщення. Від укладення договору найму відповідач відмовилася. Відповідач разом з донькою займає житлове приміщення без достатніх правових підстав і добровільно відмовилася його звільнити.

Із урахуванням зазначеного, ТзОВ «ЖЕД ПМК 2015» просило позов задовольнити, виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із займаної кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2017 року позов ТзОВ «ЖЕД ПМК 2015» задоволено. Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із кімнати АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі проживають у кімнаті АДРЕСА_1 без законних на те підстав. Даний гуртожиток є власністю «ЖЕД ПМК 2015», з якими відповідачі не перебували і не перебувають у трудових відносинах. В добровільному порядку звільнити займану ними кімнату останні відмовляються. Оскільки відповідачі без законних підстав вселилася до кімнати АДРЕСА_1, в силу положень частини третьої статті 116 ЖК Української РСР, вони підлягають виселенню із спірної кімнати гуртожитку без надання іншого приміщення.

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 11 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції, зокрема, вказав, що факт реєстрації відповідачів у гуртожитку не є доказом наявності у них права користування жилим приміщенням у гуртожитку. Доводи позивачів відносно того, що у ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» відсутні будь-які правові підстави вимагати виселення відповідачів з гуртожитку, який був набутий позивачем неправомірно, що встановлено рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2017 року, є безпідставними, оскільки свідоцтво про право власності ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» на гуртожиток не скасоване, а тому позивач вправі звертатися до суду з даним позовом про виселення відповідачів із гуртожитку, власником якого він є.

22 січня 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 11 січня 2018 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на те, що ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» неправомірно набуло право власності на гуртожиток, а тому відповідачі будь-яким чином порушити права незаконного власника не могли. Неправомірність набуття позивачем права власності встановлена рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2017 року (справа № 686/10939/15-ц) та не підлягає доказуванню. Посилання апеляційного суду на наявність ще одного свідоцтва від 12 червня 2015 року про право власності позивача на площу гуртожитку у розмірі 2 078,1 кв. м, є безпідставним оскільки позивачем не доведено, що кімната АДРЕСА_1, з якої виселяють відповідачів, знаходиться на вказаній площі. ОСОБА_3 була вселена у спірне житло з дозволу власника у 2004 році, жодних претензій попередній власник, а також позивач на протязі дванадцяти років до ОСОБА_3 не пред'являли, а тому висновки судів про самоправне вселення до спірної кімнати гуртожитку є безпідставними. Крім того, бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності і їх облік веде адміністрація підприємства, а тому покладення на відповідачів обов'язку доведення існування ордеру на вселення у гуртожиток є безпідставним. КВП «ПМК 33» вселило до спірного гуртожитку відповідачів, на дане підприємство покладався обов'язок обліку виданих ордерів на вселення до гуртожитку, однак судами не було залучено до участі у справі третьою особою КВП «ПМК 33», про що неодноразово наголошувалося у судових засіданнях відповідачами.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають.

Судами встановлено, щозгідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» на підставі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_1, виданого 12 червня 2015 року, на праві приватної власності належить гуртожиток загальною площею 2078,1 кв. м по АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01.

З 28 травня 2004 року ОСОБА_3 зареєстрована та проживає у кімнаті АДРЕСА_1. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка є донькою ОСОБА_3, зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_1 у 2015 році.

ОСОБА_3 не знаходилась у трудових відносинах з ТОВ «ЖЕД ПМК 2015», відомості про проведення державної реєстрації юридичної особи якого внесені до Єдиного державного реєстру 26 грудня 2014 року.

Згідно листа ЖКГ Хмельницької обласної державної адміністрації від 16 березня 2004 року начальник управління ЖКГ Хмельницької обласної державної адміністрації звертався до голови правління КВП Хмельницької ПМК-33 із проханням знайти можливість поселити до гуртожитку сім'ю (у складі 2-х чоловік) працівника управління житлово-комунального господарства ОСОБА_5. На вказаному листі зазначена резолюція ОСОБА_6 від 18 березня 2004 року «при наявності кімнати дозволяю поселити і надати кімнату». ОСОБА_3 у 2004 році вселилась до вказаного вище житлового приміщення. Шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 було розірвано у 2006 році.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.

Згідно зі статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв'язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з'ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради, чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний, з яких підстав особа була вселена до гуртожитку, чи видавався, відповідно до статті 129 ЖК Української РСР та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, чи є дійсним цей ордер.

Згідно положень частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач без законних підстав вселилася до кімнати АДРЕСА_1, відтак вона підлягає виселенню зі спірної кімнати гуртожитку без надання іншого приміщення в силу положень частини третьої статті 116 ЖК Української РСР.

Згідно частини третьої статі 10 ЦПК України (2004 року) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом (частина четверта статі 10 ЦПК України).

Вирішуючи спір по суті, судами не оцінено доводи відповідачів та не з'ясовано чи має будівля по АДРЕСА_1 статус гуртожитку, чи зареєстрований даний будинок як гуртожиток у Хмельницькій міській раді, чи були законними підстави для вселення колишнього чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та його родини у кімнату гуртожитку, на якій правовій підставі зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні з 2004 року.

Висновок судів про те, що відповідач без законних підстав вселилася до кімнати АДРЕСА_1, а тому підлягає виселенню зі спірної кімнати гуртожитку без надання іншого приміщення в силу положень частини третьої статті 116 ЖК Української РСР, є передчасним, оскільки ОСОБА_3 разом із своїм чоловіком (на момент вселення) ОСОБА_5 вселилися до спірного житлового приміщення за згодою власника на підставі прохання роботодавця ОСОБА_5 (а.с. 138) у 2004 року. ОСОБА_3 зареєстрована та проживає у ньому до сьогоднішнього дня зі своєю донькою.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Задовольняючи позовні вимоги позивача суди попередніх інстанцій не врахували положення статті 8 Конвенції, не надали належної оцінки тому, чи відповідатиме виселення відповідачів із кімнати спірного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у статті 8 Конвенції, чи є таке втручання у право відповідачів на житло пропорційним, із урахуванням тривалого проживання відповідачів із 2004 року у спірному житловому приміщенні, яке є єдиними житлом, а також чи є відмова від укладення договору найму житлового приміщення підставою для застосування найбільш крайньої форми втручання у право на повагу до житла.

Суд першої інстанції при розгляді справи не дотримався вимог статті 212 ЦПК України, у редакції, чинній на час постановлення рішення, що оскаржуються, належним чином не дослідив докази, необхідні для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних.

Допущені судом першої інстанції порушення не були усунуті в результаті апеляційного перегляду.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною 1 статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Суду необхідно встановити баланс між правами та інтересами відповідачів, які тривалий час проживають у спірному житлі, та метою, яку переслідує позивач при поданні даного позову про виселення відповідачів із спірного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення і самим цим заходом.

Керуючись статтями 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 11 січня 2018 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк