КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Київ

Справа № 22-3762 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Тітов М.Ю.

Унікальний №756/11732/18 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Левенця Б.Б.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2

Просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2, яким протягом шести місяців заборонити:

- перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1;

- наближатися на відстань менше ніж 50 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування заяви посилалась на те, що вони разом зі своїм сином - ОСОБА_2 спільно проживає за адресою: АДРЕСА_1, яка належить їм на праві власності в рівних долях.

В березні 2018 року ОСОБА_2 почав вимагати від заявника покинути спільне житло, викидати її речі супроводжуючи ці дії нецензурною лайкою та нанесенням заявнику тілесних ушкоджень, з постійними погрозами.

За переконанням заявника такі дії ОСОБА_2 викликані впливом постійно алкоголю, який він постійно вживає разом зі своєю співмешканкою та наполяганнями останньої.

За фактом домашнього насильства заявник неодноразово зверталась до правоохоронних органів з повідомленнями про вчинення кримінальних правопорушень, відомості про які були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002691 та №0002671 від 11 квітня 2018 року.

Згідно висновків судово-медичних експертиз нанесені заявнику тілесні ушкодження за критерієм тривалості розладу здоров'я відносяться до категорії легких.

Окрім того в провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебувають матеріали адміністративної справи відносно ОСОБА_3 про вчинення ним адміністративного правопорушення пов'язаного із застосуванням домашнього насильства.

Постійні погрози, образи та залякування з боку ОСОБА_2 змусили заявника звернутися до суду з заявою про видачу обмежувального припису у відповідності до положень ч.7 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначено можливість обмеження права проживання та/або перебування кривдника у місці його постійного проживання.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року в задоволенні заяви було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 23 жовтня 2018 року, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, висновки суду ґрунтуються на припущеннях, не відповідають дійсним обставинам справи та суперечать чинному законодавству, порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду скасувати та задовольнити заяву.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що висновки суду першої інстанції щодо причин звернення апелянта з заявою та провокування нею конфліктних ситуацій самостійно суперечать наявним матеріалам справи та ґрунтуються виключно на поясненнях заінтересованої особи наданих в судовому засіданні.

Положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» спрямовані на захист потерпілих від насильства не після притягнення кривдника до відповідальності, а на підставі звернення потерпілого, що судом першої інстанції враховано не було.

Наявні в матеріалах докази є достатніми та переконливими для підтвердження факту вчинення саме ОСОБА_2 насильства відносно апелянта.

Судом першої інстанції не було прийнято до уваги той факт, що погрози, залякування та образи з боку ОСОБА_2 не припиняються, останній постійно чинить як психологічне, фізичне так і економічне насильство над апелянтом.

Своїми висновками суд першої інстанції фактично позбавив апелянта права на отримання допомоги, як постраждалої особи та проігнорував положення ст.20 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», яке визначає необхідність надання такої допомоги незалежно від звернення потерпілого до правоохоронних органів та суду, чи участі у кримінальному та/або цивільному судочинстві.

Систематичний характер вчинюваних ОСОБА_2 дій цілком підпадає під ознаки домашнього насильства та саме з метою запобігання і протидії психологічному та фізичному насильству з його боку, відносно апелянта, видача обмежувального припису є цілком адекватною у співвідношенні з існуючими ризиками.

ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити.

ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_2

Сторонам на праві власності в рівних долях належить квартира АДРЕСА_1, в якій обидва зареєстровані та проживають. (а.с.32-33)

При зверненні до суду з заявою про видачу обмежувального припису, заявницею ОСОБА_1 було надано суду першої інстанції копії талонів-повідомлень щодо реєстрації її звернень до Оболонського управління поліції ГУ НП України в м. Києві про вчинення кримінальних правопорушень (а.с.5-6) та витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.7-8).

Згідно висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи №147 від 12 квітня 2018 року при проведенні судово-медичного обстеження ОСОБА_1 виявлені ушкодження: синці у підключичній ділянці справа, на передній поверхні правого плечового суглобу з переходом в пахвову ділянку, на передній поверхні правого плеча у верхній середній третинах, в підключичній ділянці зліва, на передній поверхні лівого плечового суглобу з переходом в середню третину плеча, на лівій сідниці по центру. Характер та морфологічні властивості, виявлених ушкоджень, свідчать проте, що вони утворилися від дій тупого (тупих) предмету (предметів), характерні властивості якого (яких) в ушкодженнях не відобразились, за давністю можуть відповідати терміну 3-6 доби на момент судово-медичного обстеження, не включається 09 квітня 2018 року, не були небезпечними для життя та відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров'я). Морфологія та локалізація виявлених тілесних ушкоджень дозволяє спростувати можливість їх утворення внаслідок падіння з вертикального положення (або близького до нього). (а.с. 10-12)

Відмовляючи в задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів, що саме заінтересована особа є її беззаперечним кривдником, достатніх підстав вважати, що існують ризики настання тяжких наслідків для заявника в разі відмови у задоволенні її заяви.

Наданий суду висновок експертного дослідження факту нанесення тілесних ушкоджень заявнику саме заінтересованою особою не містить, а викладені в ньому відомості вказані лише з її слів.

Наголошував, що досліджені під час розгляду справи докази та надані сторонами пояснення свідчать про існування у заявниці особистої образи на сина, що і стало причиною ряду конфліктів, створених самою заявницею та звернення до суду з даною заявою.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає вимогам процесуального законодавства та наявним в матеріалах справи доказам, з огляду на наступне.

Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі д дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Частиною 2 ст.3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Звертаючись до суду з вимогами про видачу обмежувального припису щодо свого сина ОСОБА_2, заявниця обґрунтувала заявлені вимоги тим, що останній вчиняє щодо неї психологічне насильство (образи, погрози фізичної розправи), неодноразово застосовував фізичне насильство внаслідок якого потерпіла отримувала тілесні ушкодження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

Частиною 3 ст.26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

У п. 9 ч. 1 ст. 1 згаданого Закону вказується, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до роз'яснень, наведених в п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст.129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Як вбачається із залучених, під час перегляду справи в апеляційному порядку, до матеріалів справи документів заявниця не тільки неодноразово зверталась до Оболонського управління поліції ГУ НП України в м. Києві з заявами про вчинення кримінального правопорушення, але і з повідомленнями до служби «102».

В результаті таких звернень ОСОБА_1 працівниками правоохоронних органів було внесено інформацію до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито відповідні кримінальні провадження лише по двом із них:

- ЄО №21196 від 10 квітня 2018 року, яке зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 11 квітня 2018 року за номером кримінального провадження: 0002671, за фактом умисного спричинення ОСОБА_2 ОСОБА_1 31 березня 2018 року приблизно о 10 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1 тілесних ушкоджень; (а.с.7)

- ЄО №21201 від 10 квітня 2018 року, яке зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 11 квітня 2018 року за номером кримінального провадження: 0002691, за фактом таємного викрадення невстановленою особою шляхом вільного доступу, 09 квітня 2018 року близько 12 год. 30 хв. за адресою: АДРЕСА_1, особистих речей ОСОБА_1; (а.с.8)

Наявність кримінальних проваджень, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за зверненнями заявника, не є доказом вини ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, а тому колегія суддів відхиляє доводи апелянта в цій частині.

Посилання заявниці на відомості з Інформаційного порталу Національної поліції України щодо її звернень до служби «102» колегія суддів оцінює критично, оскільки внесена до системи інформація базується виключно на наданих ОСОБА_1 даних під час телефонної розмови з оператором, який здійснює фіксацію озвучених співрозмовником тверджень. Оцінка та аналіз змісту зроблених заяв здійснюється лише в ході досудового розслідування певного кримінального правопорушення, якщо уповноваженою особою буде встановлено підстави для внесення відомостей про цей факт до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

З аналізу наданих сторонами доказів та наявних матеріалів справи, колегія суддів вважає достатньо обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо існуючого між сторонами конфлікту, підґрунтям для якого стала особиста образа заявниці на свого сина та його дружину.

Так, при зверненні до суду з заявою, заявником було надано роздруківку з сайту http://court.gov.ua/fair/, на підтвердження факту перебування в провадженні Оболонського районного суду м. Києва адміністративної справи про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст.173-2 КпАП України. (а.с.13)

Разом з тим як наголошувала сама заявник та підтвердив заінтересована особа адміністративний матеріал відносно ОСОБА_2 було повернуто до Управління патрульної поліції у м. Києві на доопрацювання у зв'язку з відсутністю доказів вчинення останнім насильства в сім'ї, копії вказаних адміністративних матеріалів до суду надані не були, а тому таке посилання заявниці не може вважатися доказом по справі.

Посилання заявниці на висновок експертного дослідження №147 від 12 квітня 2018 року, колегією суддів до уваги також не приймається, оскільки був складений на підставі направлення слідчого Оболонського УП ГУ НП у м. Києві Федорової В.Л. від 11 квітня 2018 року згідно відомостей внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002671 ЄО №21196 від 10 квітня 2018 року щодо умисного спричинення заінтересованою особою тілесних ушкоджень заявниці саме 31 березня 2018 року. Інша частина інформації наявна у висновку та відображена експертом у розділі «Обставини справи» була доповнена безпосередньо під час проведення огляду ОСОБА_1

Сама резолютивна частина висновку відомостей щодо підтвердження факту домашнього насильства над заявницею не містить, особу ймовірного кривдника не встановлює, а тому не може вважатися належним і допустимим доказом у справі.

Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису.

Таким чином, враховуючи, що суду не надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для видачі обмежувального припису.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

За наведеного, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 грудня 2018 року

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

Б.Б. Левенець