КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/851/2018
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Дарницького районного суду м. Києва в складі судді Комаревцевої Л.В., ухвалене в м. Київ 27 червня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки та просив стягнути із відповідача на його користь борг за кредитним договором в розмірі 325408,87 грн. та звернути стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивував тим, що 22 травня 2008 року позивачем укладено договір про іпотечний кредит № 2285 із ОСОБА_1, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 983778,75 грн. із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,25 % річних з терміном остаточного погашення не пізніше 21 травня 2033 року на фінансування будівництва житла. В подальшому 24 січня 2012 року між сторонами укладено додатковий договір № 1, якими сторони дійшли згоди щодо зміни графіку погашення кредиту в межах строку кредитування.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_1 23 травня 2008 року укладено іпотечний договір № 1202, предметом якого є майнові права на об'єкт інвестування, а саме квартира АДРЕСА_1. В подальшому 18 травня 2011 року між сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 1202, у відповідності до якого, у зв'язку з завершенням будівництва, предметом іпотеки є трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором шляхом перерахування грошових коштів в межах ліміту кредитування, однак відповідачем систематично порушувались його умови. Станом на 20 жовтня 2017 року заборгованість за кредитним договором з врахуванням заборгованості за кредитом, процентами, пенею, 3 % річних та інфляцією становить 325408,87 грн., які мають бути стягнуті із позичальника. В зв'язку із вищевикладеним, банк також набув право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року в задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

Позивач ПАТ «Державний ощадний банк України», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом грубо порушені норми ст. ст. 525, 599, 1048, 1050 ЦК України.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд серед іншого посилається на те, що позивачем не надано до суду доказів направлення відповідачу вимоги щодо відкликання кредиту, однак висновок суду про відсутність доказів направлення вимоги відповідачу є помилковим та не спростовує обставин відкликання кредиту. Також не спростовують обставин відкликання кредиту посилання в рішенні суду на заперечення відповідача про те, що він не отримував листа-вимоги та здійснював погашення кредиту, оскільки відповідно до умов кредитного договору погашення позичальником заборгованості по кредиту та процентам за даний період часу не знаходиться в залежності від обставин відкликання кредиту та не свідчить про відсутність вчинення банком дій щодо відкликання кредиту, а лише підтверджує часткове виконання відповідачем своїх кредитних зобов'язань.

Також суд помилково ототожнює строк дії договорів із строком виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

Крім того, суд прийшов до помилкового висновку про невідповідність дійсності наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором фактичним обставинам справи, оскільки в ньому не враховані здійснені відповідачем платежі, втім позивач вважає, що зазначене не може бути підставою для відхилення позовних вимог, оскільки наявні в справі докази у своїй сукупності не позбавляють суд можливості визначити суму до стягнення з урахуванням сплат відповідача.

Також позивач не погоджується із висновком суду про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв'язку з ненаданням доказів застосування позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Наявність домовленості в договорі про можливість позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, оскільки ця процедура не є обов'язковою.

Безпідставним є також послання суду на недоведеність співмірності заявлених вимог розміру залишку заборгованості як на підставу у відмові в задоволенні позову.

На апеляційну скаргу надійшов відзив відповідача ОСОБА_1, згідно якого відповідач вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і скасуванню не підлягає.

Позивач у позові та апеляційній скарзі вказує на застосування ним позасудового порядку врегулювання спору, а саме, що з метою повернення заборгованості на адресу відповідача направлявся ряд застережень та вимог, однак вказані позивачем обставини жодним чином не підтверджені, оскільки з так званого ряду листів і застережень позивачем вказано лише один, текст якого додано до позову. В свою чергу, відповідач не отримував жодних вимог позивача про відкликання кредиту, що підтверджується тим, що він по теперішній час здійснює погашення заборгованості по кредиту та процентам, як передбачено умовами кредитного договору. Доказом того, що кредит не відкликано, є і та обставина, що позивачем на теперішній час нараховуються проценти за кредитним договором та пеня за кожен день прострочки.

Звертав увагу суду на розрахунок заборгованості по кредитному договору станом на 20 жовтня 2017 року, а в суді позов зареєстровано 14 листопада 2017 року. Тобто станом на дату подачі позову заборгованість не відповідала дійсності, оскільки відповідач здійснював погашення, в тому числі, простроченої заборгованості, що підтверджується квитанцією, зокрема, від 19 жовтня 2017 року, внесення якої зараховано позивачем на погашення процентів та пені.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано до суду належних доказів направлення вимоги відповідачу щодо відкликання кредиту у зв'язку із наявною у відповідача заборгованістю за кредитним договором. Крім того, позивач вже в 2017 році запропонував відповідачу сплатити страховий платіж щодо предмета іпотеки, тобто такими діями позивач підтвердив дію кредитного договору та договору забезпечення.

Також розрахунок заборгованості, доданий до позову, не відповідав дійсності як на дату його складання, так і на дату подачі позову до суду, оскільки відповідачем здійснювалось щомісячне погашення заборгованості по кредиту та відсоткам, в тому числі в 2018 році, однак позовні вимоги уточнені не були.

Крім того, суд вважав недоведеним те, що позовні вимоги співмірні із залишком боргу.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, 22 травня 2008 року ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 уклали договір про іпотечний кредит № 2285, за умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 983778,75 грн., а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути всю отриману суму кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14,25 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надається у вигляді невідновлюваної кредитної лінії на 300 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 21 травня 2033 року на фінансування будівництва житла відповідно до договору про участь у фонді фінансування будівництва № КНТР-000702/кВ від 22 травня 2008 року, укладеного між позичальником та Комунальним некомерційним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест» (а. с. 75 т. 1).

Згідно п. 1.5 договору позичальник зобов'язується здійснювати погашення кредиту шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань щомісячно рівними частинами в сумі по 3280 грн. до 25 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після отримання кредиту, та здійснювати сплату нарахованих процентів за користування кредитом, починаючи з травня 2008 року.

Згідно п. 4.2 договору банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами більше ніж на два місяці, а також в інших випадках, визначених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п. 5.2 договору за порушення взятих на себе зобов'язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором, позичальник зобов'язується сплатити на користь банку 0,05 % від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення.

Згідно п. 6.2 кредиту спори та суперечки в рамках цього договору, врегулювання яких сторонами не досягнуто протягом 30 календарних днів, вирішуються в судовому випадку відповідно до чинного законодавства України.

23 травня 2008 року ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір № 1202 від 23 травня 2008 року, за умовами якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з договору про іпотечний кредит, передає в іпотеку, а іпотекодержатель цим приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених в цьому договорі, предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві власності. Розділом 6 даного договору визначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду (а. с. 36 т. 1).

16 вересня 2009 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 47 - 48 т. 1).

18 листопада 2011 року ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 уклали договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, згідно яких предметом договору іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме трикімнатна квартира пл. 128,10 кв.м. за адресою АДРЕСА_1. Також сторони домовились, що договірна оціночна вартість предмета іпотеки станом на 18 листопада 2011 року становить 983778,75 грн. та є приблизною, і реалізація предмета іпотеки у будь-якому випадку буде здійснюватися за цінами, що реально склалися на ринку на момент його реалізації (а. с. 43 - 46 т. 1).

24 січня 2012 року ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 уклали додатковий договір № 1 до договору про іпотечний кредит, згідно якого сторони дійшли згоди щодо зміни графіку погашення кредиту в межах строку кредитування за договором про іпотечний кредит в частині розміру щомісячного погашення, а саме виклавши п. 1.5 кредитного договору у наступній редакції: позичальник зобов'язується здійснювати погашення кредиту шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань щомісячно до 25 числа кожного місяця: по погашенню кредиту рівними частинами в сумі по 3280 грн. - щомісячно з червня 2008 року по грудень 2011 року включно; погашенню кредиту в сумі по 1506 грн. - щомісячно з січня 2012 року по квітень 2033 року включно, а останній платіж в сумі 1482,75 грн. - не пізніше кінцевої дати остаточного погашення кредиту, що визначена цим договором; сплаті нарахованих процентів за користування кредитом, починаючи з травня 2008 року, а останній платіж не пізніше кінцевої дати остаточного погашення кредиту, що визначена цим договором (а. с. 81 т. 1).

Згідно висновку ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки плюс», складеного на замовлення позивача, станом на 17 серпня 2017 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 1134000 грн. (а. с. 11 т. 1).

Відповідачем також надано звіт про оцінку зазначеного майна станом на 22 березня 2018 року, складений ПП «СВ Девелопмент», згідно якого вартість спірної квартири складає 2642775 грн. (а. с. 148 - 154 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. ст. 575, 589 ЦК України, іпотека є окремим видом застави. У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Судом установлено, що на підставі кредитного договору від 22 травня 2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 983778,75 грн.

Звертаючись до суду із позовом, позивач вказував, що ОСОБА_1 умови договору кредиту належним чином не виконує і станом на 20 жовтня 2017 року сума його загальної заборгованості становить 325408,87 грн., із яких 283104,75 грн. - загальна сума непростроченого кредиту (основного боргу), 13062,14 грн. - загальна сума прострочених чергових платежів за кредитом (за основним боргом), 7695,51 грн. - загальна сума прострочених нарахованих відсотків; 2196,91 грн. - нараховані відсотки за період з 01 жовтня 2017 року по 19 жовтня 2017 року; 3806,83 грн. - загальна сума пені за несвоєчасну сплату основного боргу по кредиту з 19 жовтня 2014 року по 19 жовтня 2017 року; 2976,28 грн. - загальна сума пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом з 19 жовтня 2014 року по 19 жовтня 2017 року; 8257,67 грн. - загальна сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості по основному боргу з 19 жовтня 2014 року по 19 жовтня 2017 року, 2849,05 грн. - загальна сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості по відсоткам з 19 жовтня 2014 року по 19 жовтня 2017 року, 958,56 грн. - загальна сума 3 % річних від прострочених сум заборгованості по основному боргу з 19 жовтня 2014 року по 19 жовтня 2017 року, 501,17 грн. - загальна сума 3 % річних від прострочених сум заборгованості по відсоткам з 19 жовтня 2014 року по 19 жовтня 2017 року (а. с. 59 - 74 т. 1).

Судом першої інстанції враховано, що відповідачем надано квитанції про сплату на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» боргу за кредит: від 19 жовтня 2017 року на суму 10000 грн., з яких 2304,49 грн. основний борг та 7695,51 грн. відсотки; від 22 листопада 2017 року на суму 10000 грн., з яких 6427,26 грн. основний борг та 3572,74 грн. відсотки; від 22 грудня 2017 року на суму 7000 грн., з яких 3580,76 грн. основний борг та 3419,24 грн. відсотки; від 24 січня 2018 року на суму 8000 грн., з яких 4535,23 грн. основний борг та 3464,77 грн. відсотки; від 23 лютого 2018 року на суму 7381,29 грн. пені; від 23 лютого 2018 року на суму 7165,65 грн., з яких 3744,40 грн. основний борг та 3421,25 грн. відсотки; від 25 січня 2017 року на суму 2951,34 грн. - страховий платіж; від 23 березня 2018 року на суму 4550,62 грн., з яких 1506 грн. основний борг та 3044,62 грн. відсотки; від 23 березня 2018 року на суму 37,70 грн. пеня, від 26 квітня 2018 року на суму 9016,91 грн., з яких 3012 грн. основний борг, 6004,91 грн. відсотки; від 26 квітня 2018 року на суму 50,35 грн. пені; від 30 травня 2018 року на суму 5103,99 грн., з яких 1506 грн. основний борг, 3597,99 грн. відсотки; від 30 травня 2018 року на суму 9,35 грн. пеня (а. с. 125 - 131, 170 - 172 т. 1).

Таким чином, з моменту подання позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відповідачем сплачено в рахунок погашення основного боргу та відсотків загальна сума 60837,17 грн., в рахунок погашення пені - 7478,69 грн.

При цьому апеляційний суд враховує, що суд першої інстанції не міг самостійно без спеціальних знань врахувати зазначені платежі з огляду на необхідність розподілу їх по виду заборгованості по кредиту, процентам, пені та визначити розмір заборгованості, що залишилась до сплати, а позивач усунувся від доведення зазначених обставин, відтак безпідставними є доводи апеляційної скарги, що суд самостійно міг вирахувати розмір заборгованості за кредитним договором із врахуванням вищезазначених платежів.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розрахунок заборгованості, доданий до позову на підтвердження вимог банку, не відповідав дійсності як на дату його складання, так і на дату подачі позову до суду, а представник позивача позовні вимоги в зв'язку із цим не уточнював, а отже позовні вимоги в частині розміру заборгованості є недоведеними.

Крім того, надаючи відповідний розрахунок заборгованості, позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» виходив із наявності у нього підстав для дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором та повернення стягнення на предмет іпотеки, зважаючи на систематичне порушення відповідачем умов кредитного договору.

Дійсно, п. 4.2 кредитного договору передбачає, що банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами більше ніж на два місяці, а також в інших випадках, визначених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п. 3.4 кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за іпотечним договором, в тому числі, але не виключно, у випадку затримання сплати частини кредиту та процентів за користування кредитом понад два календарні місяці.

Виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення суми кредиту належних до сплати процентів та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання такої вимоги від банку.

Згідно п. 6.2 кредитного договору спори та суперечки в рамках цього договору, врегулювання яких сторонами не досягнуто протягом 30 календарних днів, вирішуються в судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.

В матеріалах справи на а. с. 91 т. 1 знаходиться повідомлення від 10 листопада 2016 року про усунення порушення основного зобов'язання (лист-вимога) на ім'я ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1, згідно якого станом на дату складання даного листа наявна прострочена заборгованість на загальну суму 14768,45 грн., з яких основний борг 3012 грн., відсотки 7196,35 грн., пеня 4560,10 грн. Банком повідомлено про відкликання всієї суми кредиту і набуття права прийняти рішення щодо позасудового врегулювання боргу. Зазначений лист ОСОБА_1 не було отримано, оскільки він повернувся в зв'язку із закінченням встановленого терміну зберігання (а. с. 139 т. 1).

Таким чином, із наведених доказів вбачається, що відповідач не отримував вимогу банку про дострокове повернення суми кредиту та інших платежів, а отже не був обізнаний із наявністю поточної заборгованості, не мав об'єктивної можливості її сплатити та йому не було надано передбаченого умовами п. 6.2 договору 30-денного строку для врегулювання цього питання.

Крім того, згідно наданого позивачем розрахунку, структурно заборгованість ОСОБА_1 станом на дату подачі позову включає такі елементи прострочених платежів: 13062,14 грн. - загальна сума прострочених чергових платежів за кредитом (за основним боргом), 7695,51 грн. - загальна сума прострочених нарахованих відсотків; 2196,91 грн. - нараховані відсотки за період з 01 жовтня 2017 року по 19 жовтня 2017 року, 3806,83 грн. - загальна сума пені за несвоєчасну сплату основного боргу по кредиту з 19 жовтня 2014 року по 19 жовтня 2017 року; 2976,28 грн. - загальна сума пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом з 19 жовтня 2014 року по 19 жовтня 2017 року.

Отже, враховуючи, що з моменту подання позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відповідачем сплачено в рахунок погашення основного боргу та відсотків 60837,17 грн., в рахунок погашення пені - 7478,69 грн., станом на день ухвалення рішення відсутні докази наявності поточної заборгованості у відповідача.

Відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що зменшення чи збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, а не його обов'язком відповідно до ч. 2 ст. 49 ЦПК України, а відсутність реалізації такого права не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги про те, що позивачем вчинено необхідні дії для належного повідомлення ОСОБА_1 про наявність простроченої заборгованості, відкликання кредиту та про необхідність погашення кредиту у встановленому зазначеним листом-вимогою розмірі, порядку та строк, а домовленість сторін кредитного договору, що повідомлення про відкликання кредиту надсилаються виключно шляхом направлення цінного листа з описом вкладення, відсутня, як вона відсутня і в нормах чинного законодавства.

Дійсно, згідно п. 7.3 кредитного договору, будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках цього договору, повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони надіслані листом на замовлення або доставлені особисто на адресу сторони, окрім випадків, що передбачені окремими положеннями цього договору.

Разом із тим, повідомлення, подане належним чином, не тотожне врученню повідомлення, і умовами кредитного договору іншого не передбачено, а відтак зазначені доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Судом першої інстанції також надано належної оцінки пропозиції банку на адресу відповідача сплатити страховий платіж щодо предмета іпотеки в 2017 році відповідно до умов кредитного договору та договору іпотеки, що відповідачем було зроблено 25 січня 2017 року згідно з платіжним дорученням на суму 2951,34 грн., тобто такими діями позивач підтвердив дію кредитного договору та договору забезпечення.

Апеляційний суд також приймає до уваги, що після направлення вимоги 10 листопада 2016 року про дострокове погашення заборгованості позивачем продовжено нарахування відсотків за користування кредитом.

Враховуючи, що у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, і права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання (висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року), однак ПАТ «Державний ощадний банк України» продовжував приймати від позичальника платежі на погашення процентів за користування кредитом та зазначати їх в розрахунку заборгованості, дані дії позивача також свідчать про намір продовження дії кредитного договору, а не дострокового його погашення відповідачем.

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги, що після відкликання кредиту кредитний договір є діючим, а зобов'язання за таким договором та договором іпотеки (в тому числі і щодо необхідності страхування предмета іпотеки) діють до повного його виконання.

Оскільки судом першої інстанції відмовлено в задоволенні вимог про стягнення заборгованості, похідні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки також не підлягали задоволенню.

З урахуванням наведених обставин посилання апеляційної скарги на хибність позиції суду про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв'язку із ненаданням позивачем доказів застосування позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, а також недоведеність того, що позовні вимоги співмірні із залишком боргу, не спростовують правильних в цілому висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Крім того, оцінюючи вимоги апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд виходить із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, у процентному співвідношенні розмір заборгованості, яку просив стягнути позивач, а саме 325408,27 грн., становить приблизно 28,7 % від ринкової вартості предмета іпотеки згідно звіту, наданого позивачем (1134000 грн. станом на серпень 2017 року) та 12,3 % від ринкової вартості предмета іпотеки згідно звіту, наданого відповідачем (2642775 грн. станом на березень 2018 року).

Хоча законодавством безпосередньо не визначено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання, апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, враховує конкретні обставини цієї справи, застосовує загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне та доцільне погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню, оскільки вартість предмета іпотеки, визначена звітами про оцінку вартості нерухомого майна, є значно більшою за розмір заборгованості за кредитними зобов'язаннями згідно із розрахунком заборгованості.

Апеляційний суд наголошує, що застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим в разі запровадження істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати. В разі встановлення істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору, що матиме місце у спірних правовідносинах в разі задоволення поданого позову, суд встановлює порушення меж здійснення цивільних прав, оскільки в діях позивача наявні ознаки зловживання своїм правом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2018 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.