Ухвала

08 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 462/2589/14-ц

провадження № 61-39338св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

третя особа - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року у складі судді Боровкова Д. О. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 рокуОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про визнання права власності та стягнення заборгованості.

В обґрунтування заявлених вимог позивачі зазначили, що згідно із розпискою від 27 грудня 2007 року між ними та відповідачем ОСОБА_7 укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримала протягом березня-грудня 2007 року особисто кошти в сумі 6 395 000,00 грн, із яких: від ОСОБА_4 - 3 150 000,00 грн; від ОСОБА_5 - 1 270 000,00 грн; від ОСОБА_6 - 1 975 000,00 грн. Вказані кошти відповідач отримала готівкою та зобов'язувалася повернути до 31 грудня 2012 року або передати у власність майно чи майнові права на еквівалентну суму. Ця розписка підписана ОСОБА_7 і скріплена печаткою КППО «Дельфін-1». Відповідач свої зобов'язання не виконала, грошові кошти в обумовлений час не повернула, ніякого майна у власність позивачам не передала.

Враховуючи наведене, позивачі, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_9 суму боргу в розмірі 5 948 789,47 грн, із яких 3 150 000,00 грн - основний борг, 283 758,90 грн - 3% річних, 2 515 030,57 грн - інфляційні витрати; на користь ОСОБА_5 - 2 398 400,83 грн, із яких: 1 270 000,00 грн - основний борг, 114 404,38 грн - 3% річних, 1 013 996,45 грн - інфляційні витрати; на користь ОСОБА_6 - 3 729 796,58 грн, із яких: 1 975 000,00 грн -

основний борг, 177 912,33 грн - 3% річних, 1 576 884,25 грн - інфляційні витрати, а також визнати за ними право власності на земельну ділянку площею 0,3494 га, що розташована по АДРЕСА_1 кадастровий НОМЕР_1 та на будівлі лазні-пральні площею 543,7 кв. м, шо позначена на плані літерами А-1 та А'-1 та котельні площею 134,3 кв. м під літерою Б-1 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 5 948 789,47 грн боргу та 1 218,00 грн судового збору. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 2 398 400,83 грн боргу та 1 218,00 грн судового збору. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 3 729 796,58 грн боргу та 1 218,00 грн судового збору.

У решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач отримала у позивачів зазначену в розписці суму коштів готівкою та зобов'язалася її повернути до 31 грудня 2012 року або передати у власність майно чи майнові права на еквіваленту суму. Ця розписка підписана ОСОБА_7 і скріплена печаткою колективного підприємства побутового обслуговування «Дельфін-1, тобто є борговою розпискою в розумінні вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, оскільки підтверджує факт отримання відповідачем грошових коштів у якості позики. Разом з тим остання порушила умови договору позики і не повернула отриману у позивачів суму коштів, що є підставою для їх стягнення, з урахуванням вимог статті 625 ЦК України.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що відповідач своєчасно не повернула суму позики, а тому зобов'язана її повернути з урахуванням положень статті 625 ЦК України. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові апеляційним судом не переглядалося, як таке, що не оскаржувалося.

У червні 2018 року ОСОБА_7 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що вона ніякого договору позики із позивачами не укладала, грошових коштів від позивачів не отримувала, підпис на розписці виконаний не нею, а іншою особою. Крім того, надана позивачами розписка за своєю природою не є договором позики, оскільки не містить умов отримання позичальником у борг грошей та зобов'язання їх повернути, а тому не створює для неї жодних правових наслідків.

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подачі відзиву на скаргу.

У жовтні 2018 року ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п'ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про визнання права власності та стягнення заборгованості призначити до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик