Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 489/6082/15-ц

провадження № 61-16973св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2017 року у складі судді Тихонової Н. С. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2017 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Козаченка В. І., Прокопчук Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом відновлення межі.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1. Власницею суміжної земельної ділянки є ОСОБА_5 На межі їхніх земельних ділянок зведений паркан, при цьому відповідач заступила за межу її земельної ділянки на 0,53 м, що перешкоджає їй користуватися власною земельною ділянкою та порушує її право землекористувача, яке підлягає захисту.

Посилаючись на викладене, позивач просила зобов'язати ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, шляхом демонтажу паркана та перенесення його із її земельної ділянки на 0,53 метра, чим відновити існуючу раніше межу між ділянками відповідно до її державного акта на право приватної власності на землю від 11 червня 1996 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що висновок експерта від 03 червня 2016 року № 1023-1024 не є доказом, що підтверджує порушення прав позивача, оскільки експерт пропонує відновити межу суміжних земельних ділянок, згідно з Державним актом на право приватної власності на землю від 11 червня 1996 року НОМЕР_1, шляхом, який технічно неможливо виконати, оскільки державний акт містить місце зламу, експерт же пропонує зрівняти цю лінію, а тому висновок експерта, як і уся технічна документація, яка міститься у матеріалах справи, має розбіжності, протиріччя, неузгодженості. Межа між земельними ділянками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у різних документах має різні виміри, які суперечать одне одному, що свідчить про відсутність чітко встановлених меж цих земельних ділянок, у зв'язку з чим їхнє відновлення є неможливим.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів, що підтверджують існування такої межі відповідно до первісного плану відводу на земельну ділянку, що зазначена в Державному акті на право приватної власності на землю від 11 червня 1996 року. При отриманні ОСОБА_5 20 жовтня 2014 року свідоцтва про право власності на свою земельну ділянку відповідно до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, між сторонами у справі встановлені та передані межові знаки (48, 56). При цьому позивач не погоджуючись із межами земельної ділянки, свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку не оскаржувала.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що вона не підписувала акт узгодження меж ділянки із земельними ділянками сусідніх землекористувачів, і при отриманні державного акта не узгоджувала межу із відповідачем.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

У липні 2017 року від ОСОБА_5 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, згідно з якими позивач вже неодноразово зверталася до суду із позовами щодо межі земельної ділянки, проте висновки експертиз, проведених у цих справах, є суперечливими. Касаційна скарга ОСОБА_4 є аналогічною апеляційній скарзі, доводам якої, суд надав відповідну оцінку.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що згідно з Державним актом на право приватної власності на землю від 11 червня 1996 року ОСОБА_4 належить земельна ділянка, площею 392 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20 жовтня 2014 року ОСОБА_5 на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,0324 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується також витягом із Державного земельного кадастру від 19 травня 2014 року.

Вказані земельні ділянки є суміжними.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 вказувала на те, що відповідач побудувавши паркан, який свого роду є межовим знаком, захопила її частину земельної ділянки, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 03 червня 2016 року № 1023-1024.

Статтею 321 ЦК Українивстановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 391 ЦК Українита статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із статтею 152 ЗКУкраїни власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частинами першою, третьою, шостою статтею 55 Закону України «Про землеустрій»встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Статтею 106 ЗК Українивизначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до статті 107 ЗК Україниосновою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відновлення меж земельної ділянки на місцевості передбачає повторне винесення меж у натурі на підставі наявної земельно-кадастрової документації.

Згідно із пунктом 2.1 вищевказаної Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2.3 вищезгаданої Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Отже, за змістом статті 55 Закону України «Про землеустрій», межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Статтею 57 ЦПК України2004 року установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно із частиною першою статті 58, частиною другою 59 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За змістом статті 10 ЦПК України2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як на підставу своїх вимог, позивач надала суду висновок судової будівельно-технічної експертизи від 03 червня 2016 року № 1023-1024, згідно з яким межа, на якій побудований залізобетонний паркан між земельними ділянками АДРЕСА_1 не відповідає межі, встановленої та відображеної Державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_1, виданим ОСОБА_4, і зміщена на ділянці від вулиці до зламу в бік земельної ділянки НОМЕР_2, від зламу до тильної межі земельної ділянки НОМЕР_3 у бік цієї ж земельної ділянки НОМЕР_3; для поновлення межі між земельними ділянками АДРЕСА_1 необхідно демонтувати залізобетонний паркан і побудувати новий паркан згідно з правовстановлюючими документами - Державним актом на право приватної власності на землю від 11 червня 1996 року НОМЕР_1.

Установивши, що у своєму висновку експерт пропонує відновити межу відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю від 11 червня 1996 року шляхом вирівняння лінії межі земельної ділянки, яка за вказаним актом та кадастровим планом має місце зламу, а в дослідницькій частині свого висновку експерт не досліджував всю технічну документацію, що міститься у матеріалах справи та свідчить про зміну лінійних розмірів та загальної площі ділянки, що належить позивачу, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки наданий позивачем висновок не є належним доказом у розумінні вимог ЦПК України, які б достовірно свідчили про втручання у право позивача на користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик