Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 757/9368/16-ц

провадження № 61-670св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), КоротунаВ. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2016 року у складі судді Цокол Л. І. та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 2016 року у складі колегії суддів Музичко С. Г., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними додаткових угод до договору про іпотечний кредит.

Позовна заява мотивована тим, що 03 квітня 2008 року між ОСОБА_5 та ПАТ «КБ «Приватбанк» було укладено Договір про іпотечний кредит № K3DOGI (далі - Договір), відповідно до умов якого визначено, що кредит надається в національній валюті України (гривні) на суму 100 000 грн терміном на п'ять років до 03 квітня 2013 року, під 15 % річних, з цільовим призначенням на поліпшення якості квартири АДРЕСА_1.

В порядку забезпечення зобов'язань за Договором між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено іпотечний договір, за яким предметом іпотеки визначено вказану квартиру, на ремонт якої отримувалися кредитні кошти, а також договір поруки, в якому в якості поручителя перед кредитором за належне виконання зобов'язань позичальником виступала ОСОБА_4

За таких обставин ОСОБА_4 вважає, що вказаний споживчий кредит було отримано і використано в інтересах сім'ї. Вказує, що її чоловік добросовісно щомісяця сплачував необхідні внески для погашення кредиту, проте в подальшому дізналася, що між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Додаткову угоду від 28 липня 2008 року та Додаткову Угоду № 2 від 17 лютого 2009 року до Договору, якими змінено його істотні умови, а саме: збільшено процентну ставку з 15 % до 17 % річних, збільшено строк, на який надано кредит з п'яти до десяти років та змінено валюту кредиту на долари США без відома та згоди позивача як дружини позичальника ОСОБА_5, що суперечить статті 65 СК України. Просить визнати вказані додаткові угоди недійсними.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що додаткові угоди до договору про іпотечний договір не потребували згоди другого з подружжя відповідно до положень статті 65 СК України, оскільки вони були укладені між тими самими сторонами, що і договір про іпотечний кредит, який є чинним та не оспорюється позивачем.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального та порушень норм процесуального права.

28 листопада 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 2016 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами при розгляді даної справи було порушено норми матеріального права та не враховано, що спірні договори, якими суттєво змінено умови кредитного Договору були укладені без її письмової згоди, що суперечить статті 65 СК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у даній справі; ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10 січня 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень з наступних підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Предметом спору у даній справі є визнання додаткових угод недійсними у зв'язку із збільшенням обсягу відповідальності позичальника за Договором про іпотечний кредит, з урахуванням статті 65 СК України, з підстав відсутності згоди його дружини.

Суди встановили, що 03 квітня 2008 року між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено Договір про іпотечний кредит № K3DOGI, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 100 000 грн строком на п'ять років до 03 квітня 2013 року, зі сплатою 15 % річних на поліпшення якості квартири АДРЕСА_1.

Виконання зобов'язань за вказаним договором забезпечується: іпотекою нерухомого майна (квартирою АДРЕСА_1); договором поруки № K3DOGI від 03 квітня 2008 року, укладеним з ОСОБА_4; договором поруки № K3DOGI/1 від 03 квітня 2008 року, укладеним з ОСОБА_6

Відповідно до пункту 3.1. договору іпотеки виконання зобов'язань забезпечується іпотекою нерухомого майна, а саме вказаною квартирою, яка є спільним майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4, згоду на укладення якого було надано ОСОБА_4

Шляхом укладення додаткових угод до іпотечного кредиту між банком та позичальником було збільшено обсяг відповідальності позичальника, а саме, збільшено процентну ставку до 17 % річних, збільшено строк, на який надано кредит, до десяти років та змінено валюту кредиту.

Вказана квартира придбана чоловіком позивача в 2002 році на підставі договору купівлі-продажу та є спільною сумісною власністю подружжя як придбана особою, що на момент купівлі перебувала в шлюбі.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Аналіз зазначених норм закону у їх взаємозв'язку дає підстави для висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15.

Правильно встановлено судами, що ОСОБА_4, як дружина позичальника за договором про іпотечний кредит надала згоду на його укладення та передачу в заставу їх квартири.

Відповідно до пункту 10.2. Договору про іпотечний кредит, цей договір може бути змінений або доповнений за взаємною згодою сторін.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку про те, що додаткові угоди до договору про іпотечний кредит, не потребували згоди другого із подружжя на їх укладення. Вказані додаткові угоди були укладені з дотриманням вимог діючого законодавства.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України (2004 року) суд розглядає справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Оскільки предметом спору є визнання недійсними Додаткових угод до Договору про іпотечний кредит з підстав відсутності згоди дружини, а також враховуючи, що вимог про припинення поруки з підстав збільшення обсягу відповідальності поручителя без її згоди ОСОБА_4 не пред'являла, правильним є висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції і висновки щодо цього, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах, на які посилалася позивач в обґрунтування своїх вимог та досліджених у судовому засіданні доказах.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень у передбаченому статтями 411, 412 ЦПК України порядку немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило