Справа № 336/7374/17
Провадження № 2/336/781/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

26 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марко Я.Р., при секретарі Палубінській К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самосійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В:

Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі по тексту - МТСБУ) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самосійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування у розмірі 19 331, 25 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що 29.08.2015 року на вул. Чарівній з боку вул. Полякова в м. Запоріжжя з вини водія ОСОБА_1 сталась дорожньо-транспортна пригода (далі по тексту - ДТП), який керував автомобілем марки «ВАЗ 2101», д.н. НОМЕР_8, що належав на праві власності ОСОБА_2.

На момент скоєння ДТП відповідач не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

В результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль «Mерседес Бенс», д.н. НОМЕР_2, що належав на праві власності ОСОБА_3 (далі по тексту - потерпіла особа).

Розмір завданих збитків за пошкоджений транспортний засіб відповідно до звіту товарознавчої експертизи від 24.09.2015 року № 99 становить 22 369, 50 грн.

Завдана шкода відповідачем не була відшкодована на користь потерпілої особи. Власник пошкодженого автомобіля з метою отримання відшкодування звернувся до позивача з відповідною заявою.

У зв'язку з настанням події, передбаченої п.п. а) п. 41.1 статті 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач здійснив виплату відшкодування потерпілій особі згідно платіжного доручення від 15.02.2015 року № 1101рв у розмірі 18 641, 25 грн.

Крім того, позивач зазначає про те, що за послуги аварійного комісара МТСБУ сплачено грошові кошти у розмірі 690, 00 грн. згідно платіжного доручення № 506рв від 02.12.2015 року.

Загальна сума витрат позивача становить 19 331, 25 грн.

Як зазначається в позові, позивач відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснив відшкодування шкоди за водія транспортного засобу, який спричинив ДТП та не мав договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За твердженнями позивача, останній звернувся до відповідача з листом № 3/1-05/3974 від 15.02.2016 року про компенсацію витрат в добровільному порядку, проте відповідач не надіслав відповідь на лист та добровільно не відшкодував витрати понесені МТСБУ, що стало підставою для звернення позивачем до суду з даним позовом.

В судове засідання представник позивача не з'явилась, надіслала на адресу суду заяву за змістом якої просила справу розглядати без її участі, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 в судове засіданні не з'явився, про день, час та місце його проведення повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, будь-яких заяв або клопотань до суду не подавав.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, відзиву або будь-яких заяв до суду не подавав, а тому на підставі статей 280 - 282 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи без участі відповідача за письмовою згодою представника позивача.

За таких обставин судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 77, 78, 79 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 29 серпня 2015 року о 21.10 годині ОСОБА_1, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, керуючи автомобілем ВАЗ 2101, реєстраційний номер НОМЕР_10, рухаючись по вул. Чарівній з боку вул. Полякова в напрямку вул. Бочарова у м. Запоріжжя, не впевнившись в безпеці, виїхав на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення з автобусом Мереседес, реєстраційний номер НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_4, внаслідок чого транспортні засоби були пошкоджені.

Винним у скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди визнано ОСОБА_1.

Вищезазначене підтверджується копією постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2015 року (а.с.5) та копією довідки № 71314935 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.6).

Крім того, як вбачається з долучених представником позивача документів, а саме відповіді на адвокатський запит від 16.04.2018 року, згідно інформації з Єдиного державного реєстру МВС України на транспортний засіб «MERSEDES-BENZ», автобус пасажирський, колір білий, номер кузова НОМЕР_4, д.н. НОМЕР_2, 24.01.2013 року було видано тимчасовий талон серія НОМЕР_9 та присвоєно державний номер НОМЕР_5.

Розмір завданих збитків за пошкоджений транспортний засіб, відповідно до звіту № 99 про оцінку автомобіля «MERSEDES-BENZ», д.н. НОМЕР_2 від 24.09.2015 року, з урахування ПДВ складає 76 927, 85 грн. (а.с. 8-11).

22.02.2016 рокудо позивача звернувся власник транспортного засобу «MERSEDES-BENZ», д.н. НОМЕР_2, ОСОБА_3 з заявою про виплату відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті ДТП, завдану відповідачем, в порядку ст. 35, п. 41.1 ст.41.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (а.с.4, 11).

На підставі довідки № 1 від 11.01.2016 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих (а.с.13) та наказу заступника генерального директора МТСБУ № 1101 від 12.02.2015 (а.с.12) позивачем виплачено відшкодування на користь ОСОБА_3 в розмірі 18 641, 25 грн., що також підтверджується платіжним дорученням № 1101рв від 15.02.2016 року (а.с.14).

Відповідно до копії платіжного доручення № 506рв від 02.12.2015 року позивачем здійснено оплату послуг аварійного комісара на суму 690, 00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.02.2016 року за № 3/1-05/3974 позивачем на адресу відповідача був направлений лист з вимогою добровільно компенсувати завдані збитки (а.с.18), однак відповідачем вказана вимога не виконана.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до пп. а) п.41. 1 статті 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Згідно зі статтею 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ відшкодовує шкоду, яка була заподіяна життю, здоров'ю та майну третіх осіб під час дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про страхування", статтями 993, 1191 Цивільного кодексу України до страхової організації, що сплатила страхове відшкодування за майновим страхуванням в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яку особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяну шкоду.

Підпунктом 38.2.1 пункту 38.2 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", встановлено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до вимог частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми в розмірі 18 641,25 грн. виплаченого страхового відшкодування є такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову про стягнення витрат на залучення аварійного комісара, оскільки стягнення витрат на послуги аварійного комісара не передбачено чинним законодавством, з огляду на те, що ці витрати не віднесені до фактичних витрат, що були сплачені потерпілому, а є наслідком виконаних робіт.

Окрім того, умови та порядок провадження діяльності аварійних комісарів, які з'ясовують причини настання страхового випадку та визначають розмір збитків відповідно до Закону України "Про страхування", визначені Типовим положенням про організацію діяльності аварійних комісарів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 8 від 05 січня 1998 року, відповідно до статей 2, 5 якого аварійний комісар - особа, яка з'ясовує причини настання страхового випадку та визначає розмір збитків і відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Нацкомфінпослуг та діяльність аварійного комісара щодо з'ясування обставин і причин настання страхового випадку та визначення розміру збитків провадиться на підставі договору із страховиком.

Відповідно до статей 16, 17 зазначеного Типового положення на підставі проведеного дослідження і зібраних документів аварійний комісар складає аварійний сертифікат. Аварійний сертифікат - це документ, в якому зазначаються обставини і причини настання страхового випадку та розмір заподіяної шкоди.

За вимогами пунктів 18, 19, 20 Типового положення аварійний комісар, який складає аварійний сертифікат, несе персональну відповідальність за достовірність відомостей, зазначених у ньому і такий сертифікат підписується аварійним комісаром, що з'ясував обставини і причини настання страхового випадку, і завіряється штампом.

Аварійний сертифікат складається у двох примірниках, один з яких видається страховику (страхувальнику), а другий зберігається в аварійного комісара.

Матеріали справи не містять аварійного сертифікату, складеного відповідно до зазначеного положення, а містять звіт № 99 про оцінку автомобіля, складеного експертом та оцінювачем Українського експертного центру "Експерт-Сервіс Авто" та акт виконаних робіт згідно листа № 3/1-05/25131 від 10.09.2015 року по справі № 28075, внаслідок чого підстав для стягнення витрат на залучення аварійного комісара суд не вбачає.

Відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самосійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_7, адреса: АДРЕСА_1) на користьМоторного (транспортного) страхового бюро України (адреса: м. Київ, вул. Русанівський бульвар, буд. 8, ) суму витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування у розмірі 18 641, 25 грн., а також понесені судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1 542, 89 грн.

У позові в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 690, 00 грн. за послуги аварійного комісара - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Я.Р.Марко