Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 372/264/15-ц

провадження № 61-30167 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області від 22 липня 2015 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Гуля В. В., Голуб С. А.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 грудня 2005 року стягнуто з ОСОБА_6 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 листопада 2005 року.

Виконавчий лист щодо примусового виконання вказаного рішення суду перебуває на виконанні у відділі Державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області.

Відповідно до довідки-розрахунку відділу Державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області від 08 липня 2015 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів за період з 08 листопада 2005 року по 31 липня 2014 року становить 125 107 грн 04 коп. Зазначала, що відповідач несвоєчасно та не у повному обсязі сплачував аліменти на утримання дітей. Вважала, що має права на стягнення пені, розрахованої на суму заборгованості за кожен день прострочення.

З урахуванням викладеного, уточнивши позовні вимоги, позивач на підставі статті 196 СК України просила суд стягнути з відповідача на її користь неустойку за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 1 872 732 грн 98 коп.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2015 року у складі судді Кравченка М. В. у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не наданоналежних і допустимих доказів щодо розміру несплачених аліментів по кожному з періодичних платежів.Виконані державним виконавцем і надані позивачем суду розрахунки заборгованості по аліментам містять відомості про періодичне виникнення заборгованості, періодичне її часткове погашення, але достовірних відомостей, які б могли бути покладені в основу розрахунку неустойки (пені), визначеної частиною першою статті 196 СК України, не надано, тому неможливо встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого, обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Позивач не довела дійсності розрахунку неустойки (пені) та вини відповідача у виникненні заборгованості по аліментам.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 липня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 08 листопада 2005 року по 30 червня 2014 року у розмірі 36 390 грн 34 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що з вини відповідача, який зобов'язаний сплачувати аліменти, визначені рішенням суду, виникла заборгованість по сплаті аліментів, розмір якої розраховано, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. При цьому суд послався на врахування відповідної правової позиції Верховного Суду України.

У вересні 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року поновлено строк на касаційне оскарження рішення апеляційного суду Київської області від 22 липня 2015 року, касаційну скаргу ОСОБА_6 залишено без руху для усунення недоліків в частині сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2017 року касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів відкрито.

Касаційна скарга мотивована тим, що в рішенні суду апеляційної інстанції не наведено розрахунку пені, який би відповідав вимогам статті 196 СК України. Також апеляційним судом не встановлено, чи виникла заборгованість по сплаті аліментів з вини платника аліментів, що є підставою для покладання на нього відповідальності за сплату аліментів. Вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Інших доводів касаційна скарга не містить.

Позивач судові рішення не оскаржила, тому суд касаційної інстанції перевіряє судові рішення в межах доводів касаційної скарги.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 196 СК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім.

При цьому за змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов'язання боржником. Після порушення боржником свого обов'язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов'язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

?p=(A1?1%?Q1)+(A2?1%?Q2)+……….(An?1%?Qn), де:

?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2 - кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An - нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn - кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір, апеляційний суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, правильно застосувавши положення статі 196 СК України, дійшов правильного висновку про те, що з вини відповідача, який зобов'язаний сплачувати аліменти, визначені рішенням суду, виникла заборгованість по сплаті аліментів, розмір якої розраховано на підставі розрахунку заборгованості, наданого державним виконавцем (а.с. 119-122), виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму (а.с. 123-124).

Посилання касаційної скарги на те, що рішення суду апеляційної інстанції не містить розрахунку пені за прострочення сплати аліментів, безпідставні, оскільки апеляційний суд, визначаючи розмір пені за прострочення сплати аліментів послався на відповідний розрахунок суми пені, які міститься в матеріалах справи (а.с. 123-124), який апеляційним судом перевірено і він є вірним. Іншого розрахунку відповідач не надав.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не встановлено, чи наявна вина відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, необґрунтовані, оскільки відповідач свою вину у виникненні заборгованості зі сплати аліментів з листопада 2005 року не спростував, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого рішення апеляційного суду не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк