Справа № 737/765/17
Проваждення № 2/737/121/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року смт Куликівка

Куликівський районний суд Чернігівської області

суддяУсенко Л.М.
секретар судового засіданняЮрченко М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу№ 737/765/17
за позовомОСОБА_3
доОСОБА_4
про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька
учасники справи та представники:
позивачне з'явилась
відповідачне з'явився

В С Т А Н О В И В:

25 вересня 2017 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 30.09.2013 року по 24.03.2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 Від цього шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з позивачем, знаходиться на повному її утриманні.

Після розірвання шлюбу відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, матеріально не підтримує дитину, не цікавиться її розвитком та здоров'ям, спілкування зведене до поодинокої переписку у Viber. Влітку 2017 року без повідомлення причин відповідач відмовився надати дозвіл на виїзд дитини за кордон..

Позивач має можливість возити дитину за кордон, що, на її думку сприятиме розширенню світогляду дитини, покращенню її здоров'я та добре позначиться на її духовному і інтелектуальному розвитку.

Просила суд надати дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за кордон неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в супроводі її матері без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини до досягнення дитиною шістнадцяти років.

В подальшому уточнила позовні вимоги, остаточно просить суд надати дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за кордон неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в супроводі її матері без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини до Туреччини, Єгипту, Білорусії, Росії, Польщі, Греції та Швеції до досягнення нею шістнадцяти років

25 вересня 2017 рокуавтоматизованим авторозподілом не вдалося визначити суддю для розгляду заяви через відсутність в Куликівському районному суді Чернігівської області суддів для розподілу справи.

У зв'язку із тимчасовим переведенням судді Усенко Л.М. на роботу на посаду судді Куликівського районного суду Чернігівської області було проведено повторний авторозподіл справи та передано заяву на розгляд судді Усенко Л.М.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, який набув чинності з 15.12.2017, справи у судах першої інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Сторони в судове засідання не з'явились, представників не направили.

Від позивача до початку розгляду справи через канцелярію суду надійшла письмова заява, у якій вона просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином (отримав копію позовної заяви з додатками, судову повістку, в судове засідання, призначене на 10.04.18р. викликався телефоном) причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов, будь - яких заяв та клопотань не направив.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, проводить заочний розгляд справи та ухвалює заочне рішення.

Дослідивши письмові докази по справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що сторони мають спільну неповнолітню дитину, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с. 10).

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Із довідки вуличного комітету № 49 від 18 вересня 2017 року Новозаводської районної у м. Чернігові ради (а.с. 14), акту голови вуличкому № 5 Новозаводського району м. Чернігова (а.с. 15), довідки Чернігівського ДНЗ № 24 «Дивоцвіт» центру розвитку дитини Чернігівської міської ради Чернігівської області від 20.09.2017 року № 9 (а.с. 16) вбачається, що неповнолітня ОСОБА_5 удвох із матір'ю ОСОБА_3 у АДРЕСА_1. Батько дитини ОСОБА_4 участі у вихованні дитини не приймає, у дитячому садку не з'являється, дитиною не цікавиться, матеріальної допомоги не надає.

Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У частині 2 статті 155 СК України зазначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 8 Конституції України закріплений принцип верховенства права.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Аналогічна за змістом норма закріплена у ч. 1 ст. 10 ЦПК України.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).

Нормами Принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року встановлено, що дитині законом, або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Статтею 33 Конституції України передбачено що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У ч.ч. 1-4 ст. 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

За ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до п. 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 572 (далі - Правила) перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон та проїзний документ дитини.

Відповідно до п. 3 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Відповідно до п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Виходячи зі змісту до п.п. 2 п. 4 Правил такий виїзд може бути здійснений без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже, виїзд дитини за кордон здійснюється за документами, в яких має бути зазначено державу прямування та відповідний часовий

проміжок перебування у цій державі. Для дитини, яка перебуває у пункті пропуску через державний кордон у супроводі одного з батьків, одним із таких документів є нотаріально посвідчена згода другого з батьків або рішення суду про надання дозволу на виїзд. Тому, визначення у рішенні суду при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон держави прямування та часу перебування у цій державі є обов'язковим.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач не надав до суду жодних доказів, які б спростовувати доводи позивача, а позивач в свою чергу довела належними та допустимими докази обставини в підтвердження позовних вимог.

Вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд максимально враховуючи інтереси дитини, яка потребує оздоровлення, відпочинку та розвитку, керуючись принципом регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи, що відповідач безпричинно не надає згоди донці на виїзд за межі України, не спілкується з дитиною та зловживає своїми правами батька всупереч інтересам дитини.

Отже, з урахуванням обставин справи, суд вважає за можливе надати дозвіл неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасові неодноразові поїздки за межі України, а саме: до Туреччини, Єгипту, Білорусії, Росії, Польщі, Греції та Швеції, без згоди батька ОСОБА_4, в період: з дати набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дитиною 16 річного віку.

Разом з цим, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 не вказала часового проміжку перебування дитини за кордоном. З огляду на викладене вище суд позбавлений можливості надати дозвіл на безстрокове перебування дитини за кордоном,а тому таке перебування слід обмежити 30 календарними днями на одну поїздку.

Керуючись статтями 4, 12-13, 19, 28, 81, 141, 247, 258, 259, 265, 268, 273, 280, 288, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

В И Р I Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 (14008, АДРЕСА_1, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до ОСОБА_4 (16300, АДРЕСА_2, номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, задовольнити частково.

Надати дозвіл неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасові неодноразові виїзди за межі України, а саме: до Туреччини, Єгипту, Білорусії, Росії, Польщі, Греції та Швеції, але не більше, ніж на тридцять календарних днів, в супроводі її матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди батька дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 в період з дати набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною 16 річного віку.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 640,00 грн.судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення складено 27.04.2018 року.

Суддя Л.М. Усенко