Справа № 381/502/17 Головуючий у І інстанції Соловей Г. В.
Провадження № 22-ц/780/48/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 18.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 квітня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Мережко М.В.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Суханової Є.М.,

секретар: Шуляк Д.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

встановила:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до розписки від 28 листопада 2014 року ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_2 кошти в сумі 25 000 доларів США по виконанню робіт з консультативних практик і юридичних дій щодо подовження договору оренди земельної ділянки. Строк виконання робіт 28 лютого 2015 року.

Відповідач отримав аванс в розмірі 25 000 доларів США. В подальшому відповідач надав розписку про повернення коштів до 31 грудня 2015 року, проте на час звернення до суду грошові кошти не повернув.

З урахуванням збільшення позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти за розпискою від 28 листопада 2014 року в розмірі:

25 000 доларів США основна сума боргу,

1 673 долари США 3% річних,

13 892,63 долари США втрати від інфляції, а всього 40 565,63 долари США та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США, що становить 659 500 гривень згідно з офіційним курсом Національного банку України та судовий збір в розмірі 6 595 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3% річних, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове про задоволення позову в цій частині.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2017 року заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення ( а.с. 144-145).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3В подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таке рішення з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Як встановлено судом першої інстанції, 28 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений Договір про надання послуг з консультативних, практичних, юридичних дій щодо продовження дії договору оренди земельної ділянки в м. Київ Набережне шосе, 25. Строк дії договору встановлено до 28 лютого 2015 року.

У той же день, позивачем, на виконання вказаного договору було сплачено відповідачу частину грошових коштів у розмірі 25000 дол. США, що підтверджується розпискою наданою відповідачем ( а.с. 16, 17).

Згідно з частинами 1, 2 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Як вбачається з вказаної розписки відповідач прийняв на себе зобовязання щодо надання послуг з консультативних, юридичних та практичних дій, які передбачають здійснення посередницьких дій по продовженню дії договору оренди земельної ділянки в м. Київ Набережне шосе, 25.

Строк дії договору встановлено до 28 лютого 2015 року.

Разом з тим, у вказаний строк відповідач зобовязання не виконав і сторони погодили новий строк до 31 грудня 2015 року, про що було складено нову розписку (а.с. 17)

Станом на даний час відповідач не виконав умови договору та, як зазначив представник позивача. на неодноразові звернення відповідач не реагує, грошові кошти не повертає.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач не надавав доказів та пояснень по справі.

Небажання відповідача надавати докази зокрема з причин ухилення від участі в судових засіданнях, надало суду першої інстанції право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України.

Згідно з положенням ч.1 ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною першою та другою статті 10 Закону України «Про захист прав споживача» споживачу надано право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.

Враховуючи викладене вище та вимоги діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення коштів, отриманих відповідачем у рахунок виконання вказаних робіт у розмірі 25000 дол. США, що на день винесення рішення еквівалентно 659500,00 грн. згідно з офіційним курсом Національного банку України.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні вимог про стягнення 3% річних, суд першої інстанції вказував, що зобовязання ОСОБА_3 за договором на виконання робіт не є грошовим, оскільки предметом договору є надання консультативних, практичних та юридичних робіт, а не повернення в обумовлений сторонами строк грошових коштів ОСОБА_2, у звязку з чим ч. 2 ст. 625 ЦК України не підлягає застосуванню.

Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Як вбачається з розписки ОСОБА_4 від 28 листопада 2014 року, у разі невиконання робіт, останній зобовязується повернути кошти у повному обсязі протягом тижня. Обовязок повернути кошти підтверджується також розпискою від 27 жовтня 2015 року.

Верховний Суд України у своїй постанові від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 визначив, що частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обовязок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Отже, договір про надання послуг (зокрема, страхових) є складним зобовязанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобовязань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обовязку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, є безпідставними, оскільки правовідносини сторін виникли не з порушення грошового зобовязання.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення 3% річних у розмірі 1 673 долари США, що складає 44 133,74 грн., згідно з офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення судового рішення.

Посилання ОСОБА_3 у апеляційній скарзі на те, що правовідносини у нього виникли не з позивачем ОСОБА_2, а з юридичною особою ТОВ «Катран-н» оцінюються колегією суддів критично, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що ТОВ «Катран-н» є учасником спірних правовідносин. У копіях розписок, що містяться у матеріалах справи також відсутні буд-які відомості про ТОВ «Катран-н».

Доводи апеляційної скарги щодо написання розписок під тиском також не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню. Апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а заочне рішення суду першої інстанції у задоволенні вимоги щодо стягнення 3% річних скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позовної вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 13 цієї ж статті, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з відповідача слід стягнути на користь позивача 14 060 грн. судових витрат.

Керуючись ст. ст.. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні вимоги щодо стягнення 3% річних та в частині стягнення судових витрат скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3% річних у розмірі 1 673 (одна тисяча шістсот сімдесят три) долари США, що складає 44 133 (сорок чотири тисячі сто тридцять три) гривні 74 (сімдесят чотири) копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 14 060 (чотирнадцять тисяч шістдесят) гривень судових витрат.

В іншій частині заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше 27 квітня 2018 року

Головуючий М.В. Мережко

Судді Ю.О. Матвієнко

ОСОБА_5