Справа № 182/2036/17
Провадження № 2/0182/38/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31.10.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Багрової А.Г.

за участю секретаря судового засідання Снєгульської В.М.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серія АН 956768, що виданий Марганець ким МВ УМВС України в Дніпропетровській області 17.06.2011 року, місце проживання - м. Запоріжжя, Дніпровський район, вул. Трегубенка, буд. 19)

відповідач ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3)

третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору завідувач Першої Нікопольської державної нотаріальної контори ( місце знаходження 53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 42а)

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - завідувач Першої Нікопольської державної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним

Представник позивача адвокат ОСОБА_3 за дорученням для надання безоплатної правової допомоги від 13.05.2017 року № 0407-0000489 (а.с.35,36)

Представник відповідача ОСОБА_4 за довіреністю від 29.06.2017 року (а.с.37)

Заяви по суті справи.

Позивач звернувся з позвом до суду та просить визнати заповіт ОСОБА_5 від 25.07.2016 року, посвідчений виконкомом Дмитрівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, за реєстраційним номером у спадковому реєстрі №112 щодо спадкування відповідачем, ОСОБА_2, земельної ділянки недійсним.

В обґрунтування заяви зазначив, що 19.09.2016 року його батько ОСОБА_5 помер. Після його смерті він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Після спливу шестимісячного строку від смерті батька з Першої Нікопольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області йому надійшов лист, де було зазначено, що 17.01.2017 року ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_5. Також у листі було зазначено, що від ОСОБА_6, його бабусі, матері батька, надійшла заява про відмову від обовязкової частки у спадковому майні після смерті сина. У розмові з бабусею 24.09.2016 року було прийнято спільне рішення приймати спадщину після смерті батька кожним окремо в рівних частинах, що означає про те, що бабусі не було відомо про заповіт сина. Йому відомо, що батько за свого життя бажав скласти заповіт на його користь і про це може підтвердити бабуся, яка проживала разо з батьком до дня його смерті. Батько хворів на невиліковну хворобу, перебував на обліку у лікаря інфекціоніста, зі слів бабусі перебував на лікуванні у Нікопольській районній лікарні Дніпропетровської області з захворюванням псоріаз. У звязку із загостренням хвороби, за два місяці перед смертю, батько зліг і не піднімався. Хвороба батька проходила із сильними болями , що подекуди, зі слів бабусі він сам благав про смерть. Ніяких обезболюючих препаратів батькові не надавали. Від болю він постійно знаходився у тяжкому психоемоційному стані. Відповідач скористалась хворобливим станом батька та тим, що від болю він не міг усвідомлювати, що коїть, а саме що заповідає на її користь земельну ділянку. ОСОБА_2 жодного разу не навідувалась до батька, не надавала допомоги, тим більше не утримувала його матеріально, а тому батько не бачив відповідача і не спілкувався з нею і тому не міг скласти заповіт на її користь. Оскільки батько не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними на момент вчинення заповіту, то заповіт слід визнати недійсним(а.с.3-5)

Відповідач ОСОБА_2 надала заперечення проти позову та просить суд відмовити позивачу, оскільки позивачем не надано доказів, що підтверджують обставини того, що його батько на момент складення заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними. В запереченнях зазначила, що ОСОБА_5 є її рідним дідьком та проживав зі своєю матірю ОСОБА_6 в належному їй будинку по вулиці Леніна, 52 в с. Борисівка Нікопольського району. Колишня дружина дядька після розірвання шлюбу разом із сином виїхала на постійне місце проживання до м. Марганець. Після цього вони фактично забули про існування батька. Останній раз позивач відвідував батька в травні 2015 року, за півтора роки до дня його смерті. Позивач знаючи, що його батько хворий жодного разу не відвідав його у лікарні, не придбав жодного медикаменту. Вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_7 щоденно відвідувала дядька у лікарні, купувала необхідні ліки за призначенням лікарів. ОСОБА_5 за станом здоровя не працював, не отримував ні пенсії за віком, ні пенсії за інвалідністю, тож весь тягар його утримання, лікування, ліг на плечі його матері ОСОБА_6 та в більшій мірі на плечі її батьків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та її особисто. Позивач за весь час не допоміг своєму батькові ані фінансово, ані фізично по господарству. Придбанням продуктів харчування, ліків, прибирання будинку, доглядом за господарством бабусі та дядька займалось вона зі своїм чоловіком. Зважаючи на те, що опікою та доглядом за ОСОБА_5 займалася сімя його рідного брата, він і вирішив зробити заповіт на належну йому земельну ділянку на випадок своєї смерті. Своїм заповітом дядько бажав обмежити в праві на спадкування на випадок смерті спадкоємців першої черги спадкування, а точніше свого сина, який самоусунувся від спілкування з батьком та догляду за ним. Твердження позивача, що ОСОБА_5 неодноразово просив його приїхати в четвер будь-якого тижня аби приїхати до сільської ради з метою складання заповіту на нього не відповідає дійсності . Це обумовлено тим, що ОСОБА_5 з позивачем фактично не спілкувався. ОСОБА_5 та його мати не мали мобільних телефонів, тож здзвонитись вони не могли, а останній раз позивач приїздив до с. Борисівка в травні 2015 року. По-друге, позивач є сином ОСОБА_5 і відноситься до першої черги на спадкування за законом, тож в складенні заповіту не було жодного сенсу, оскільки у разі відсутності заповіту в черзі спадкоємців він був би вище і за її батька тим паче за неї. По-третє, для складення заповіту для особи, яка посвічує заповіт, не потрібна присутність особи, на яку складається заповіт. В заповіті вона була визначена дядьком як єдиний спадкоємець належної йому земельної ділянки згідно державного акту на право власності серія ЯЖ №838314, виданого 16 липня 2009 року. На час складення заповіту ОСОБА_5 мав повну цивільну дієздатність, тож мав повне право на вчинення даного правочину. ОСОБА_5 24.07.2016 року попросив її чоловіка ОСОБА_7 відвезти його до с. Дмитрівка, де розташована Дмитрівська сільська рада, з метою складення заповіту. ЇЇ чоловік відповів дядькові, що його автомобіль зламаний, але він попросить когось із знайомих. 25.07.2016 року її чоловік ОСОБА_7 разом із своїм знайомим ОСОБА_10 відвезли ОСОБА_5 до Дмитрівської сільської ради, де останній й склав свій заповіт. Дядько на час поїздки для складення заповіту самостійно пересувався без сторонньої допомоги, тож посилання позивача про те, що за два місяці перед смертю дядько зліг і не піднімався не відповідає дійсності. Стан ОСОБА_5 значно погрішився і він перестав вставати з ліжка приблизно за тиждень до смерті. З моменту посвідчення заповіту і до дня смерті ОСОБА_5 пройшло майже два місяці. В дядька було достатньо часу аби передумати, скасувати, змінити, або скласти новий заповіт, але цього ним зроблено не було. Тож вважає, що заповіт був вчинений дядьком добровільно та відповідав його внутрішній волі, бажанню. Вона у шестимісячний строк звернулась із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, а мати спадкодавця ОСОБА_6, відмовилась від спадщини після смерті сина подавши до нотаріальної контори відповідну заяву. Зважаючи на викладене, просить суд в задоволенні позову позивача слід відмовити.(а.с.38-40)

Завідувач Першої Нікопольської державної нотаріальної контори подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.20)

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 12.05.2017 року відкрито провадження у справі (а.с.15)

Судом витребувано копію спадкової справи , що зведена після смерті ОСОБА_5 (а.с.16), завірену належним чином копію заповіту (а.с.17)

Судом задоволено клопотання учасників справи про виклик свідків ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_10, ОСОБА_14

Ухвалою суду від 26.07.2017 року зобовязано Головного лікаря Комунального закладу „Нікопольська центральна районна лікарня Дніпропетровської обласної ради надати до суду історію хвороби ОСОБА_5М.(а.с.55)

19.09.2017 року в судовому засіданні допитані заявлені учасниками справи свідки ОСОБА_11,ОСОБА_14,ОСОБА_10,ОСОБА_13 До справи долучено письмові пояснення ОСОБА_6 про відмову давати свідчення щодо себе та свого померлого сина (а.с.72) На допиті свідків, які не зявились, учасники справи не наполягали.

Ухвалою суду від 08.11.2017 року позивачу відмовлено в задоволенні клопотання про призначення посмертної почеркознавчої експертизи (а.с.109-110)

08.11.2017 року судом досліджено письмові матеріали справи .

10.11.2017 року ухвалою суду призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу(а.с.118-119) та зупинено провадження у справі.

08.08.2018 року по справі відновлено провадження.

Інших заяв та клопотань з процесуальних питань учасниками справи суду не подавалось.

Позивач та його представник в судовому засіданні 31.10.2018 року на позовних вимогах наполягають та просять суд позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні 31.10.2018 року проти позову заперечує та просила суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Інші учасники подали заяви про розгляд справи без їх участі.

Судом встановлено.

19.09.2016 року помер ОСОБА_5 (а.с. 8).

Позивач ОСОБА_1 є сином померлого, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.7)

За життя ОСОБА_5 належала на праві власності земельна ділянка згідно державного акту на право власності серія ЯЖ №838314, виданого 16.07.2009 року .

За свого життя ОСОБА_5 вчинив заповіт на користь ОСОБА_2 та заповів їй належну йому на праві власності земельну ділянку згідно державного акту на право власності серія ЯЖ №838314, виданого 16.07.2009 року (а.с.32)

Із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулись ОСОБА_1 (а.с.22), ОСОБА_2 (а.с.23). ОСОБА_6, матір померлого, звернулась до нотаріуса із заявою про відмову від належної їй частки у спадщині за законом та зазначила в заяві про обізнаність щодо змісту заповіту на користь ОСОБА_2 (а.с.24)

Згідно лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер внаслідок кахексії, хвороби, зумовленої ВІЛ, з проявами синдрому виснаження (а.с.44,99)

З 12.07.2014 року по 22.07.2014 року ОСОБА_15 перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ „Нікопольська ЦРЛДОР. Поступив зі скаргами на сухоту, слабкість, озноб, пітливість, підвищення температури до 37,8С, болі у верхніх відділах живота, грудній клітині, висипання на н/кінцівках. Перебуває на „Д обліку в кабінеті „Довіри з 1997 року, останні 15 років на огляді не був. Діагноз: „Псоріаз. Стрептодермія шкіри. Кандідоз, оніхомікоз 4 клінічна стадія. Хронічний гепатит. Хронічний холецистопанкреатит. МКБ. Хронічний пієлонефрит (відом. З п./к № 063538 КЗ „Нікопольська центральна районна лікарня „ДОР)

На обліку у психіатра в КЗ „Нікопольська ЦРЛДОР ОСОБА_5 не перебував (а.с.132)

Інших відомостей щодо стану здоровя ОСОБА_5 учасниками справи суду не надано.

Свідок ОСОБА_11, двоюрідна сестра померлого, суду пояснила, що зі слів сестри матері померлого, знала про те, що ОСОБА_5 хворів, його доглядала ОСОБА_6, а рідний брат померлого, який є батьком ОСОБА_2 ховав ОСОБА_5 За життя помелого ОСОБА_5 доглядала ОСОБА_2, привозила ліки та молоко. Знає, що була розмова між ОСОБА_5 та матірю, що передадуть землю рідному братові, а сину будинок. Син знав про хворобу батька, однак батькові не допомагав. Останній раз син у батька був у травні 2015 року, телефона у померлого не було.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що вона є фельдшером Борисівського ФАПу, останній раз її до ОСОБА_5 викликали у 2014 році, коли відвозили до лікарні. Ніколи після того її не викликали та не звертались з приводу здоровя ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_10 суду показав, що дійсно 25.07.2016 року на прохання ОСОБА_7 возив ОСОБА_5 до сільради у с. Дмитрівку, останній був адекватним, сам сідав до авто, сам ходив до приміщення сільради. В серпні після цього вони пили пиво біля магазину на честь дня народження, спілкувались як односельчани.

Свідок ОСОБА_13 , сусідка спадкодавця, суду пояснила, що ОСОБА_5 був завжди адекватним, ходив майже до останнього дня, всі знали, що він хворів. І тільки останні два тижні перед смертю не піднімався. Оскільки вона, як сусідка, іноді допомагала ОСОБА_6, то заходила на подвіря, і у липні-серпні 2016 року бачила як ОСОБА_5 ходив по подвірю , спілкувався, сидів курив. Сина ОСОБА_16 не бачила років 16.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №12 від 19.07.2018 року зазначено, що визначити психічний стан та вирішити експертні питання стосовно ОСОБА_5 в період часу, що цікавить суд, тобто на момент складання й підписання заповіту 25.07.2016 року, не можливо. (а.с.141-142)

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно із ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, викладений у вигляді письмового документу, підписаний безпосередньо заповідачем у присутності секретаря виконкому Дмитрівської сільської ради, посвідчений належною посадовою особою сільської ради, яка перевірила дієздатність заповідача і з'ясувала його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті. Секретарем виконкому Дмитрівської сільської ради Нікопольського району дотримано порядок посвідчення заповіту. Доводи позивача, щодо не усвідомлення спадкодавцем ОСОБА_5 на момент вчинення оспорюваного правочину значення своїх дій та неможливості ними керувати не підтверджується жодними доказами дослідженими судом в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 225, 1257 ЦК України, ст.ст. 10-12, 76-81, 83, 89, 258, 263-265, 354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду ( м. Кривий Ріг) протягом 30 днів з дня його повного складення через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Повне рішення складено 12.11.2018 року.

Суддя: ОСОБА_17