Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 760/20306/16-ц

провадження № 61-42901св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - суддя Дніпровського районного суду м. Києва Марченко Мирослава В'ячеславівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 березня 2018 року в складі судді Шереметьєвої Л. А. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 09 серпня

2018 року в складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Ящук Т. І.,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до судді Дніпровського районного суду м. Києва Марченко М. В. про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5, виконуючи функції слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва, завдала йому моральної шкоди шляхом постановлення двох незаконних ухвал від 17 червня 2016 року та

29 червня 2016 року, відмовивши йому в порушенні кримінального провадження щодо адвоката ОСОБА_6 Зазначав, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2016 року, ухвала слідчого судді Дніпровського районного суду

м. Києва від 29 червня 2016 року скасована, а Київською місцевою прокуратурою № 4 було відкрито кримінальне провадження від 05 серпня

2016 року № 0000140 щодо адвоката ОСОБА_6 Через незаконні дії відповідача його було позбавлено права на ефективний спосіб юридичного захисту відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позбавлено його конституційного права на судовий захист відповідно до статті 55 Конституції України. Зазначені дії призвели до його моральних страждань як фізичної особи, якій було відмовлено у захисті її прав, свобод і законних інтересів, у приниженні гідності як законослухняної особи, у порушенні його нормальних життєвих та ділових стосунків, у втраті найближчих життєвих перспектив, у необхідності докладати додаткових психологічних зусиль для організації свого життя, у припиненні наукової роботи як дипломованого науковця та у ліквідації інших негативних наслідків психологічного характеру (таких як постійний стрес, погіршення сну, заспокоєність, відчуття несправедливості тощо).

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд зобов'язати державу Україна в особі Державної казначейської служби України відшкодувати йому моральну шкоду, завдану незаконними діями відповідача, яку він оцінює в

10 000,00 євро, що еквівалентно 312 600,00 грн та з урахуванням суми податку просив відшкодувати 368 868,00 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 09 серпня

2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження спричинення йому відповідачем моральної шкоди, а також наявності в процесуальних рішеннях відповідача, як слідчого судді, службової недбалості або злочинного наміру.

У серпні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом 4.2 рішення Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року

№ 6-рп/2001 (справа за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п'ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України та за конституційними зверненнями громадян щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті

248-3 ЦПК України (справа щодо конституційності статті 248-3 ЦПК України) визначено, що відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (частина перша статті 129 Конституції України).

Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство.

Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України.

Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України.

Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посягання на процесуальну незалежність.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 березня 2011 року

№ 2-рп/2011 зазначив, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи може лише апеляційна і касаційна інстанції при перегляді судових рішень.

Отже, правильними є висновки судів про те, що не можна вважати підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди скасування судом апеляційної інстанції ухвали, постановленої відповідачем, як слідчим суддею.

За змістом частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України

2004 року, встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо завдання відповідачем моральної шкоди, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П. Курило

М. Є.Червинська