Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 307/446/16-ц

провадження № 61-29468 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

відповідач - Тернівська сільська рада Тячівського району Закарпатської області,

відповідач - Тячівське районне підприємство технічної інвентаризації Тячівського району Закарпатської області,

представник відповідача - Гаврилюк Яна Володимирівна,

третя особа - Тячівська державна нотаріальна контора Закарпатської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 року у складі суддів Куштана Б. П.,

Кондора Р. Ю., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області (далі - Тернівська сільська рада), Тячівського районного підприємства технічної інвентаризації Закарпатської області (далі - Тячівське РПТІ), третя особа - Тячівська державна нотаріальна контора Закарпатської області (далі - Тячівська державна нотаріальна контора), в якому просив: визнати недійсним і скасувати рішення Тернівської сільської ради від 26 лютого 2008 року «Про оформлення права власності на дворогосподарство за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_8» (без по-батькові), і видане на підставі цього рішення свідоцтво від 29 травня 2008 року, яким посвідчено право власності на житловий будинок з надвірними спорудами в цілому в АДРЕСА_1, за ОСОБА_8; зобов'язати Тячівське РПТІ виключити з технічного паспорта, виданого на дворогосподарство АДРЕСА_1 дані про належність до цього дворогосподарства житлового будинку, позначеного в технічному паспорті А-АІ.

Позов мотивовано тим, що Тернівська сільська рада незаконно та протиправно прийняла рішення про визнання права власності на вказаний будинок за ОСОБА_8 - матір'ю позивача, і видав їй свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно в цілому, оскільки таким рішенням позбавила його права на частку у спадковому майні після смерті батька - ОСОБА_9

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2017 року у складі судді Розман М. М. позов задоволено частково.

Визнано незаконним і скасовано рішення виконавчого комітету Тернівської сільської ради від 26 лютого 2008 року «Про оформлення права власності на нерухоме майно» щодо оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому за ОСОБА_8» та видане на його підставі свідоцтво про право приватної власності

від 29 травня 2008 року, яким посвідчено право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, за ОСОБА_8 у цілому. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваними рішеннями, за якими ОСОБА_8 набуто право власності на нерухоме майно в цілому,як на новостворене майно, порушене право позивача на спадкування після смерті батька ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, так як він не був у встановленому порядку усунутий від спадкування, не відмовлявся від спадщини, а прийняв спадщину, оскільки на момент відкриття спадщини проживав за вказаною адресою і був там зареєстрований.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що претендуючи на частку у житловому будинку АДРЕСА_1 Тячівського району Закарпатської області, як спадковому майні після смерті батька, позивач не надав доказів належності вказаного будинку (або частини будинку) спадкодавцеві на час смерті, а тому немає підстав вважати, що рішенням Тернівської сільської ради від 26 лютого 2008 року «Про оформлення права власності на нерухоме майно» в частині оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 у цілому, порушені його цивільні (спадкові) права щодо цього будинку.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання вказаного рішення органу місцевого самоврядування незаконним. Вимога про визнання недійсним і скасування свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно є похідною, тому задоволенню також не підлягає.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини. Так, згідно виписок з погосподарських книг Тернівської сільської ради батько позивача

ОСОБА_9 до дня смерті був головою дворогосподарства АДРЕСА_1, який було побудовано у 1971 році. Рішення щодо приватизації вказаного будинку було прийнято на підставі даних по господарського обліку, у яких головою дворогосподарства після смерті ОСОБА_9 значиться його дружина ОСОБА_8, хоча в даному випадку право власності на ? частину, яка належала ОСОБА_9, повинно було оформлятись в порядку спадкування після смерті останнього.

Висновок апеляційного суду про те, що належна ОСОБА_9 частина домоволодіння не була введена в експлуатацію та зареєстрована в органах, що здійснюють реєстрацію права власності, а отже не може бути предметом спадкування, є неправильним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на вказане рішення апеляційного суду. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 не погодилась з доводами позивача та просила залишити ухвалене у справі рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що у 1965 році батьками позивача під час шлюбу був збудований житловий будинок, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, АДРЕСА_1.

За вказаним господарством закріплена земельна ділянка площею 0,14 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_9

Рішенням виконавчого комітету Тернівської сільської ради від 26 лютого 2008 року вирішено оформити право власності на вказаний житловий будинок в цілому за ОСОБА_8 та на підставі цього рішення останній видано свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно від 29 травня 2008 року.

Згідно даних погосподарського обліку Тернівської сільської ради дане дворогосподарство фактично було розділене на два дворогосподарства за АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, де головами двогогосподарства зазначені позивач

ОСОБА_1 та ОСОБА_8 відповідно.

Наявність даного дворогосподарства з визначенням площі будівель станом на 2008 рік підтверджується технічним паспортом.

Згідно заповіту від 18 жовтня 2006 року, ОСОБА_8 на випадок своєї смерті заповіла своє майно, де б воно не було і де б воно не знаходилось своєму онукові ОСОБА_10

За змістом положень статей 1216, 1218, 1261, частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно частини третьої статті 1268 ЦК Україниспадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї.

Встановлено, що ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після його смерті спадкова справа не заводилась, позивач є сином забудовників спірного дворогосподарства та зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 з 02 грудня 1985 року, тобто постійно проживав на момент смерті спадкодавця і після цього часу, а відтак, вважається таким, що фактично прийняв спадщину за законом.

Особливості державної реєстрації прав на об'єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною другою статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об'єктів нерухомості є необов'язковим.

Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

Технічна інвентаризація нерухомого майна в сільській місцевості почала проводитися згідно з Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056.

Облік такого майна здійснювався виключно по погосподарським книгам сільських рад.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1965 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Згідно з пунктом 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (була чинною до 13 грудня 1995 року), не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності.

Законодавством, яке діє на час відкриття спадщини, врегульовано питання спадкування цього майна, а не його належність спадкодавцю.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно суду слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинку.

Відповідно до пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, пунктом 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року № 1/5, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі повинно бути також зазначено: дані про склад будинку, розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки.

Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим.

Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації.

Проте, суд апеляційної інстанції на вказані норми матеріального права уваги не звернув, не перевірив та не встановив, в який конкретно період збудований спірний будинок, з яких частин складається спірне домоволодіння та чи була, на момент смерті батька позивача ОСОБА_9, необхідність здійснення державної реєстрації відповідно до вимог чинного законодавства, чи його оформлення повинно було бути здійснено з урахуванням вимог статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Апеляційним судом не перевірено обставини, на які посилався позивач, зокрема, щодо будівництва спірного будинку ОСОБА_9 та його дружиною ОСОБА_8, належність цього будинку до спільного майна подружжя, а також хто саме, станом на момент смерті ОСОБА_9 був головою спірного домогосподарства за даними відповідних погосподарських книг.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив висновків місцевого суду щодо обсягу спадкової маси після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9, порушення права позивача на спадкування після смерті батька та обмежився посиланням на недоведеність факту постійного проживання позивача разом із спадкодавцем ОСОБА_9 на час відкриття спадщини, а також дійшов передчасного висновку про неналежність вказаного житлового будинку до спадкового майна останнього внаслідок відсутності доказів введення цього будинку, на момент смерті ОСОБА_9 в експлуатацію та реєстрацію права власності на нього за останнім.

Судом не перевірено обставин щодо прийняття позивачем та іншими особами спадщини після смерті батька на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України та не встановлено усіх обставин у справі, які необхідні для об'єктивного й справедливого вирішення справи й визначення правової долі спірного спадкового домоволодіння.

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не можє вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК Українийого слід скасувати з направленням справи до апеляційного суду на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 року скасувати.

Справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В.Пророк

В. М. Сімоненко

І. М.Фаловська