Номер провадження: 22-ц/785/1689/18
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.

за участі секретаря - Чепрас А.І.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 і представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2017 року (суддя Кравчук Т.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання припиненим договору житлового найму,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

17.11.2014 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_3 про визнання припиненим договору житлового найму, а саме: визнання договору житлового найму квартири АДРЕСА_1 припиненим з 03.10.2008 року у зв'язку із закінченням річного терміну цього договору, встановленого законом.

Позов обґрунтовано наступним.

Відповідно до розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (далі-Приморська РА) від 02.10.2007 року№1960 «Про взяття на квартирний облік та надання житлової площі громадянам» відповідачці ОСОБА_3 надано ізольовану квартиру АДРЕСА_1 для тимчасового мешкання, без зняття з квартирного обліку, відповідно до п.54 Правил обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов та надання їм житлових приміщень в Україні (далі-Правила).

Єдині підстави надання житла для тимчасового проживання передбачені ст. 132-1 ЖК УРСР. Крім того, жилі приміщення з фонду житла для тимчасового проживання надаються біженцям та громадянам, які вимушені залишити жиле приміщення внаслідок його аварійного стану, стихійного лиха або з інших підстав, які загрожують стану та безпеці відповідного жилого приміщення, у порядку, встановленому законом.

Відповідачка не зверталась до третьої особи Приморської РА із заявою про продовження строку дії договору найму житлового приміщення, річний строк договору житлового найму сплив 03.10.2008 року та не був продовжений. Цей факт визнав представник Приморської РА в іншій справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Приморської РА про визнання незаконним розпорядження №1960 від 02.10.2007 року в частині прийняття рішення про видачу ордеру на ім'я ОСОБА_3 для тимчасового мешкання в квартирі АДРЕСА_1.

Посилаючись на положення ст. 763 ЦК України про те, що договір найму укладається на строк, встановлений договором, граничним строком договору найму в порядку тимчасового проживання є строк тривалістю в один рік, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки, визнання судом договору припиненим є способом захисту, який передбачений п.1 ч.2 ст. 16 ЦІК України, позивач просив позов задовольнити.

В судовому засіданні у суді першої інстанції представник позивача позов підтримав, представник відповідача позов не визнала, представник третьої особи заперечувала проти задоволення позову.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.11.2017 року у позові відмовлено.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційній скарзі представник позивача просить: рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального права, необґрунтованість рішення суду, прийняття рішення без з'ясування та перевірки всіх обставин справи.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника позивача зазначає: у позові окремо не обґрунтовується наявність порушеного права чи законного інтересу позивача, в той же час представник позивача пояснював наявність такого законного інтересу, що було підтверджено письмовими доказами і ці обставини не тільки не заперечувались, а і визнавались відповідачем, а отже не потребували доведення відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, крім того, були покладені в основу заперечень проти позову; законний інтерес позивача полягає в тому, що держава і органи місцевого самоврядування ігнорують факт припинення договору житлового найму, строк за яким сплив, на думку позивача, в 2008 році, наймачем за яким, на підставі ордеру є відповідачка; позивач, за договором купівлі-продажу від 04.08.2008 року, придбав у ОСОБА_5 04.08.2008 року квартиру із кімнатою площею 14,3 м2; відповідачка звернулась до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу від 04.08.2008 року частково недійсним і провадження у цій справі зупинено до розгляду даної справи; справа розглядалась в суді першої інстанції більше року і питання щодо порушеного права/законного інтересу позивача в суді більше не піднімалось; суду було очевидно, що спори між вказаними сторонами стосовно спірної кімнати тривають вже багато років і саме в цьому полягає порушення прав та законних інтересів позивача; у справі Bellet v.France Європейський Суд зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду і рівень доступу, наданий національним законодавством має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права; суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції і переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець; крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаним засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany); суд безпідставно зробив висновок про відсутність порушеного права та/чи законного інтересу позивача; згідно витягу із розпорядження Приморської РА від 02.10.2007 року №1960 ОСОБА_3 надано ізольовану квартиру АДРЕСА_1 для тимчасового мешкання; єдині підстави надання житла для тимчасового проживання передбачені ст. 132-1 ЖК УРСР, крім того, жилі приміщення з фонду житла для тимчасового проживання надаються біженцям та громадянам, які вимушені залишити жиле приміщення внаслідок його аварійного стану, стихійного лиха або з інших підстав, які загрожують стану та безпеці відповідного жилого приміщення, у порядку, встановленому законом, відповідач не зверталась до третьої особи із заявою про продовження строку договору найму житлового приміщення, тому річний строк договору житлового найму сплив 03.10.2008 року та не був продовжений; відповідно до ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором і граничним строком договору найму житла в порядку тимчасового проживання є строк тривалістю в один рік, встановлений п.5 постанови КМУ від 31.03.2004 року №422; представник третьої особи, заперечуючи проти позову обґрунтував свою позицію тим, що на його думку, до досліджуваних правовідносин не можна застосувати правила ст. 132-1,132-1 ЖК України, оскільки ордер для проживання був виданий відповідачу для тимчасового проживання без зняття з квартирного обліку і з підстав п.54 Правил; такі доводи є неприйнятними з огляду на положення п. п. 51,52,54 Правил; ЖК УРСР було доповнено главою 41 «Користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання», тому правовідносини, пов'язані з підставами та правовим режимом отримання громадянами житла для тимчасового проживання отримали нове правове регулювання в законі, що має вищу юридичну силу і прийнятий пізніше, а отже має пріоритет при вирішенні правової колізії між вказаними нормами; в обох випадках (п.54 Правил і глава 41 ЖК УРСР) застосуванню підлягають норми ЖК УРСР.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Представник відповідачки у відзив на апеляційну скаргу просила відмовити у задоволенні скарги і залишити в силі рішення суду, зазначаючи: розпорядженням Приморської РА №1960 від 02.10.2007 року відповідачці у тимчасове користування надана ізольована квартира АДРЕСА_1, на підставі якого відповідачка отримала ордер для вселення в спірну квартиру; однак вселитись в квартиру відповідачка не змогла, оскільки сусідка ОСОБА_5 стала перешкоджати їй у користуванні жилим приміщенням, здійснила переобладнання в квартирі, зробивши вхід з квартири відповідачки до свої квартири; після звернення позивачки до Приморського райвідділу та до Приморської РА ОСОБА_5 демонтувала двері в її квартиру, що позбавило відповідачку користуватись квартирою і стало підставою для звернення до суду; з 2007 року відповідачка не може користуватись квартирою через незаконні дії ОСОБА_5 і її чоловіка ОСОБА_2; в суді відповідачці стало відомо, що ОСОБА_5, на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одесим від 05.12.2007 року визнала право власності на квартиру відповідачки, за ОСОБА_5 було визнано право власності на квартиру площею 73,9м2, до якої увійшла і кімната площею 14,3 м2, якою має право користуватись відповідачка; заочне рішення суду від 05.12.2007 року на підставі ухвали суду від 06.05.2008 року скасовано, а позовна заява ОСОБА_5 про визнання права власності залишена без розгляду; з 2007 року відповідачка не може користуватись наданою їй в користування квартирою; відповідачка вселилась в квартиру і розпочала в ній ремонт; станом на сьогодні квартира оформлена на відповідачку, на її ім'я відкритий особовий рахунок, відповідачка має потребу в житлі, отримавши його на законних підставах, однак продовж 10 років не може здійснити своє право; в спірній квартирі був прописаний та проживав позивач, який є чоловіком ОСОБА_5, який з 2008 року, під різними приводами оскаржує розпорядження Приморської РА та інше; у 2006 році ОСОБА_5 придбала квартиру у ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу, а у 2007 році вона та позивач дізнались про існування розпорядження Приморської РА, однак своєчасно його не оскаржили; рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.03.2009 року задоволено позов відповідачки до ОСОБА_5 і останню зобов'язано усунути відповідачці перешкоди у користуванні спірною квартирою з приведенням приміщення квартири у попередній стан, із виселенням ОСОБА_5 з частини квартири та стягнення 20 000 гривень; спірна квартира була самостійною площею 14,3 м2 і до 19.09.2007 року її займали ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які померли; ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 08.07.2006 року належало в квартирі 65,4 м2, з яких 39.1 м2 житлова площа; рішенням Приморського районного суду м. Одесі в липні 2014 року ОСОБА_2 відмовлено у позові до ОСОБА_8 про визнання недійсним ордеру на спірне жиле приміщення.

Представник третьої особи Приморської РА не скористався правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

Розпорядження Приморської РА від 02.10.2007 року№1960 «Про взяття на квартирний облік та надання житлової площі громадянам», Ш - затверджено протокол організації з видачею ордеру (3.15) ОСОБА_3, керівнику гуртової роботи СЗШ №117, на ізольовану квартиру АДРЕСА_1, одинокій, для тимчасового мешкання, без зняття з квартирного обліку, відповідно до п.54 Правил (а.с.5).

18.11.2007 року видано ордер на вселення ОСОБА_3 в кімнату житловою площею 14,28 м2 квартири АДРЕСА_1 (а.с.6).

З 09.11.2007 року ОСОБА_3, як наймач, зареєстрована в кімнаті житловою площею 14,28 м2 в будинку АДРЕСА_1 (а.с.89).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.10.2012 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2012 року, ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_2 у позові до Приморської РА, третя особа ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування розпорядження Приморської РА від 02.10.2007 року №1960 щодо видачі ордеру на жиле приміщення, визнання недійсним та скасування ордеру на жиле приміщення (а.с.84,85).

Приймаючи рішення від 16.10.2012 року, суд апеляційної інстанції встановив, що заочне рішення від Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2007 року, на підставі якого ОСОБА_5 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.7,8), відповідно до ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2008 року скасовано (а.с.85).

Разом з тим, не зважаючи на те, що заочне рішення суду від 05.12.2007 року, на підставі ухвали суду від 06.06.2008 року скасовано, 04.08.2008 року, за договором купівлі-продажу, ОСОБА_5 продала спірну квартиру ОСОБА_2 (а.с.85).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що за договором купівлі-продажу від 04.08.2008 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 придбав за 37 700 гривень квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 73,9м2, житловою площею 36,6м2. При цьому, спірна квартира належала ОСОБА_5 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2007 року та ухвали суду від 25.12.2007 року, яке, у встановленому законом порядку, скасовано відповідно до ухвали суду від 06.06.2008 року (а.с.194-197).

Копія договору купівлі-продажу від 04.08.2008 року і Витяг з Державного реєстру правочинів надані до апеляційної скарги.

В суді виник спір з приводу користування жилим приміщенням, які регулюються нормами ЦІК України, ЖК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції відмовляючи у позові виходив з того, що не доведено, який охоронюваний законом інтерес позивача був порушений відповідачем (а.с.173-176).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині зважаючи на наступне.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ст. 759 ч.1, 760 ч.1, 761 ч.1 ЦК України).

Договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. Законом можуть бути встановлені максимальні (граничні) строки договору найму окремих видів майна. Якщо до спливу встановленого законом максимального строку найму жодна із сторін не відмовилася від договору, укладеного на невизначений строк, він припиняється зі спливом максимального строку договору. Договір найму, строк якого перевищує встановлений законом максимальний строк, вважається укладеним на строк, що відповідає максимальному строку. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (ст. 763, ст. 764 ЦК України).

Договір найму припиняється у разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір найму припиняється у разі ліквідації юридичної особи, яка була наймачем або наймодавцем (ст. 781 ЦК України).

Статтями 782, 783, 784 ЦК України передбачено право наймодавця відмовитися від договору найму, розірвання договору найму на вимогу наймодавця, розірвання договору найму на вимогу наймача.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів України. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім'ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством, є недійсними (ст. 61 ЖК України).

Виходячи із системного аналізу положень ст. ст. 759-764, 781-784 ЦК України слід дійти висновку, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк, при цьому право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права, тобто сторонами договору найму є наймодавець і наймач, а з врахуванням положень ст. 61 ЖК України, договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Чинне цивільне законодавство (ст. ст. 763, 764, 782, 783, 784 ЦК України) визначає строки дії договору найму, а також підстави для припинення та розірвання договору найму між наймодавцем і наймачем.

За договором найму кімнати площею 14,28 м2 квартири АДРЕСА_1 наймодавцем є Приморська РА (житлово-експлуатаційна організація, а в разі її відсутності - відповідне підприємство, установа, організація), а наймачем ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_2 не є стороною договору найму жилого приміщення - кімнати площею 14,28 м2 квартири АДРЕСА_1, а тому у нього відсутні правові підстави вимагати припинення цього договору найму.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_2 у позові про визнання припиненим договору найму кімнати площею 14,28 м2 квартири АДРЕСА_1, який укладено між наймодавцем - Приморською РА (житлово-експлуатаційною організацією, а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) та наймачем ОСОБА_3 з підстав того, що не доведено порушення права чи інтересу позивача, який не є стороною договору.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника позивача в скарзі про те, що: суд безпідставно зробив висновок про відсутність порушеного права та/чи законного інтересу позивача; згідно витягу із розпорядження Приморської РА від 02.10.2007 року №1960 ОСОБА_3 надано ізольовану квартиру АДРЕСА_1 для тимчасового мешкання; єдині підстави надання житла для тимчасового проживання передбачені ст. 132-1 ЖК УРСР; крім того, жилі приміщення з фонду житла для тимчасового проживання надаються біженцям та громадянам, які вимушені залишити жиле приміщення внаслідок його аварійного стану, стихійного лиха або з інших підстав, які загрожують стану та безпеці відповідного жилого приміщення, у порядку, встановленому законом; відповідач не зверталась до третьої особи із заявою про продовження строку договору найму житлового приміщення, таким чином річний строк договору житлового найму сплив 03.10.2008 року та не був продовжений; відповідно до ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором і граничним строком договору найму житла в порядку тимчасового проживання є строк тривалістю в один рік, встановлений п.5 постанови КМУ від 31.03.2004 року №422; представник третьої особи заперечуючи проти позову обґрунтував свою позицію тим, що на його думку, до досліджуваних правовідносин не можна застосувати правила ст. 132-1,132-1 ЖК України, оскільки ордер для проживання був виданий відповідачу для тимчасового проживання без зняття з квартирного обліку і з підстав п.54 Правил; такі доводи є неприйнятними з огляду на положення п. п. 51,52,54 Правил; ЖК УРСР було доповнено главою 41 «Користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання», тому правовідносини, пов'язані з підставами та правовим режимом отримання громадянами житла для тимчасового проживання отримали нове правове регулювання в законі, що має вищу юридичну силу і прийнятий пізніше, а отже має пріоритет при вирішенні правової колізії між вказаними нормами; в обох випадках (п.54 Правил і глава 41 ЖК УРСР) застосуванню підлягають норми ЖК УРСР, - не заслуговують на увагу.

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що за договором найму кімнати площею 14,28 м2 квартири АДРЕСА_1 наймодавцем є Приморська РА (житлово-експлуатаційна організація, а в разі її відсутності - відповідне підприємство, установа, організація), а наймачем ОСОБА_3 Позивач ОСОБА_2 не є стороною договору найму жилого приміщення - кімнати площею 14,28 м2 квартири АДРЕСА_1, а тому у нього відсутні правові підстави вимагати припинення цього договору найму.

За таких обставин, посилання представника позивача на п. п. 51,52,54 Правил, главу 41 ЖК УРСР «Користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання» і постанову КМУ від 31.03.2004 року №422, у даному випадку, безпідставні, оскільки не мають правового значення для вирішення позову ОСОБА_2

Не заслуговують на увагу і доводи представника позивача про недотримання судом ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із посиланням на справи Bellet v.France та Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany, оскільки суд першої інстанції не обмежував право позивача на доступ до суду і вирішив спір по суті відповідно до норм матеріального та процесуального права шляхом постановлення судового рішення про відмову у позові за недоведеністю вимог.

Прийняття судом першої інстанції рішення по суті по спору про відмову у позові з обґрунтуванням причин відмови у позові не є підставою вважати що мало місце недотримання судом ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи і аргументи представника відповідача стосовно необґрунтованості доводів апеляційної скарги прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для

відхилення апеляційної скарги.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Позивач не довів про порушення його права чи інтересу, за захистом якого він звернувся до суду, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, а рішення суду залишає без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, тому позивач не має права на відшкодування судових витрат.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 09.11.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова