печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2018 року Печерський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі - Ясеновенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, третя особа - Державна казначейська служба України, про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат у зв'язку з порушенням зобов'язання, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та урахуванням уточнень просила стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на її користь інфляційні витрати у зв'язку з порушенням зобов'язання в сумі 9 241,30 грн. та 3% річних в сумі 5 426,00 грн., а також у відшкодування моральної шкоди 43 561,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на наступне.

Постановою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 23 грудня 2010 року частково задоволено її позов до управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі міста Запоріжжя, визнано протиправними дії останнього щодо не призначення пенсії позивачу у відповідності з вимогами, встановленими ст. 50, ч. 4 ст. 51, ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 15 травня 2010 року, зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі міста Запоріжжя призначити позивачу державну пенсію та додаткову пенсію, як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду ІІІ групи, з 15 травня 2010 року з розрахунку державної пенсії у розмірі шести мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, завдану здоров'ю з розрахунку 50 процентів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», та здійснити перерахунок пенсії, виплату з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період.

Вказане рішення набрало законної сили на підставі ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2011 року.

Однак, Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі міста Запоріжжя у добровільній формі відмовився виконувати судове рішення з посиланням на відсутність коштів та не фінансуванням з державного бюджету.

18 липня 2013 року Європейським судом з прав людини ухвалено рішення у справі № 1270/12 «Москаленко та інші проти України», яким було об'єднано і заяву ОСОБА_1 за № 25402/12.

Постановою державного виконавця від 20 серпня 2013 року відкрито виконавче провадження за рішенням Європейського суду з прав людини у справі № 1270/12.

Згідно вимоги головного державного відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України ОСОБА_2 від 16 вересня 2014 року № 14-29/16 було встановлено, що Держава Україна сплатила Позивачу заборгованість за судовим рішенням лише 26 червня 2014 року, тобто термін невиконання судового рішення склав з 23 грудня 2010 року по 24 червня 2014 року.

У зв'язку з невиконанням судового рішення протягом 3 років 6 місяців з 23 грудня 2010 року по 24 червня 2014 року їй завдано моральної шкоди, оскільки вона отримував значно менший розмір призначеної пенсії, яка не відповідає нормам закону; достатній життєвий рівень був нижчим, Позивач не міг дозволити собі купувати необхідні ліки, продукти харчування, сплачувати житлово-комунальні послуги. Звернення до державних органів та отримання відмови у виплаті заборгованості державної пенсії, яка мала виплачуватись їй відповідно до законодавства України призводила до постійного нервування та переживання, що також позначалося на стані здоров'я.

Враховуючи аналогічні вирішення питання про відшкодування моральної шкоди та положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду», розмір відшкодування моральної шкоди внаслідок невиконання судового рішення на протязі 3 років 6 місяців визначається не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць та складає 43 561,00 грн.

При цьому, Позивач вказує, що зважаючи на те, що прострочене Державою Україна зобов'язання є грошовим, на підставі ст. 625 ЦК України та з урахуванням судової практики (постанови Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-25цс14, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14) на її користь підлягають стягненню інфляційні витрати у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання в сумі 9 241,30 грн. та 3% річних в сумі 5 426,00 грн.

Будучи належним чином повідомленою про день, час, місце розгляду справи, позивач в судове засідання не з'явилась, направивши до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про день, час, місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, направивши до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Суд, вивчивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має прав на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної /немайнової/ шкоди.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, на яку посилається Позивач, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Судовим розглядом встановлено, що постановою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 23 грудня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2011 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі міста Запоріжжя, визнано протиправними дії останнього щодо не призначення пенсії позивачу у відповідності з вимогами, встановленими ст. 50, ч. 4 ст. 51, ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 15 травня 2010 року, зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі міста Запоріжжя призначити позивачу державну пенсію та додаткову пенсію, як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду ІІІ групи, з 15 травня 2010 року з розрахунку державної пенсії у розмірі шести мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, завдану здоров'ю з розрахунку 50 процентів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», та здійснити перерахунок пенсії, виплату з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період.

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, невиконання постанови Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 26 червня 2010 року мало місце в період з 23 грудня 2010 року по 26 червня 2014 року.

У відповідності до ст. 258 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за судовим рішенням, яке набрало законної сили, або яке належить виконати негайно та яке підлягає примусовому виконанню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», за заявою осіб, на користь яких воно ухвалене, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.

За правилами ч.ч. 1, 3 ст. 254 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами першою, п'ятою та шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 даного Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з листа управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі міста Запоріжжя від 28 квітня 2012 року № 76/Ф-9, перерахунок згідно постанови Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 23 грудня 2010 року та ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2011 року за період з 15 травня 2010 року до 22 липня 2011 року в сумі 51 535,01 грн. проведено своєчасно. Доплату було нараховано на 24 березня 2012 року на додаткову відомість, але у зв'язку з відсутністю централізованого фінансування, виплату вищезазначеної доплати не було проведено.

Всупереч вищевказаних положень ст.ст. 13, 76, 81 ЦПК України Позивачем в належний спосіб протилежного не доведено.

Зокрема, доводи позивача про виконання постанови Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 23 грудня 2010 року лише 26 червня 2014 року є хибними, оскільки стосуються виконання рішення Європейського суду з прав людини.

Також Позивачем на обґрунтування заявлених позовних вимог до матеріалів справи долучено копію постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 16 серпня 2013 року щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини № 1270/02, виданого 18 липня 2013 року, про:

(а) протягом трьох місяців держава-відповідач має забезпечити виконання рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які підлягають виконанню та сплатити 2000 євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю, вказаним у Додатку 1, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та компенсації судових витрат, а також додатково сплатити суму будь-якого податку, що може нараховуватись заявникам на ці суми; ці суми повинні бути конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення виплати;

(b) із закінченням зазначеного тримісячного строку і до остаточної виплати на ці суми нараховуватиметься простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Боржнику добровільно виконати рішення Європейського суду з прав людини у строк, встановлений Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, у постанові державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 16 серпня 2013 року про відкриття виконавчого провадження наявні посилання на рішенні Європейського Суду з прав людини щодо компенсаційних виплати внаслідок несвоєчасного виконання рішення, які в ньому прописані.

При цьому, копію або витягу з даного рішення Європейського Суду з прав людини позивач суду не надала.

Суд звертає увагу на те, що позивач у своєму позові вказує, що згідно вимоги державного виконавця № 1470/12 від 16 вересня 2014 року їй було сплачено заборгованість за рішенням суду з 23 грудня 2010 року по 26 червня 2014 року.

Таким чином, компенсаційні виплати внаслідок несвоєчасного виконання рішення Європейського Суду з прав людини позивачем отримані.

Слід також зауважити, що вказане рішення Європейського суду жодним чином не стосується вимог, викладених Позивачем.

Доводи позивача про те, що національними судами та ЄСПЛ йому було присуджено грошові кошти в сумі 43 561,00 грн., що є підставою для застосування положень ч. 2 ст.625 ЦК України, є помилковими та не можуть бути застосовані до даних спірних правовідносин, виходячи з наступного.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Судовим рішенням, а саме, постановою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 23 грудня 2010 року, грошові вимоги позивача не вирішувалися.

Вказаною постановою суд зобов'язав відповідача - управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі міста Запоріжжя вчинити певні дії, а відтак, грошове зобов'язання у останнього не виникло у зв'язку з чим, позовні вимоги про стягнення на користь позивача в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних є безпідставними та необґрунтованими, а відтак, задоволенню не підлягають.

Керуючись 11, 15, 16, 509, 524, 533-535, 625 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 13, 76-81, 263-265, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, третя особа - Державна казначейська служба України, про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат у зв'язку з порушенням зобов'язання - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 листопада 2018 року.

Суддя В. А. Писанець