АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/3901/13-ц

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

секретар - Скакун К.Я.

за участю: представника позивача - Затолочного С.І., представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 серпня 2013 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_8, про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, головуючий у І-й інстанції - Данилюк М.І.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_8, про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що відповідно до договору відновлювальної кредитної лінії №909 від 05 грудня 2007 року, зі змінами та доповненнями, ОСОБА_8 отримав кредит в сумі 1 000 000 грн на споживчі потреби із відсотковою ставкою за користування кредитом в розмірі 16,5 % річних строком до 28 листопада 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором банком були укладені договори поруки №1634 від 05 грудня 2007 року з ОСОБА_6, №1663 від 24 грудня 2007 року - з ОСОБА_5, №2023/1 від 25 січня 2010 року - з ОСОБА_4

ОСОБА_8 та його поручителі своїх зобов'язань за договором

__________________________________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/794/333/18 Головуючий у 1 інстанції: Данилюк М.І.

Категорія: 27 Доповідач: Литвинюк І.М.

відновлювальної кредитної лінії належним чином не виконують, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 26 квітня 2013 року становить 1 251 029, 56 грн, з яких 1 000 000 грн - тіло кредиту, 217 687,85 грн - відсотки за користування кредитом, 33 341,71 грн - пеня.

Просило стягнути з відповідачів солідарно на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» зазначену заборгованість за кредитним договором та витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 серпня 2013 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 у солідарному порядку на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №909 від 05 грудня 2007 року в сумі 1 251 029, 56 грн. та судовий зір в сумі 3 441 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 березня 2016 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

На заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 серпня 2013 року представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі заявник просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у позові до відповідачів відмовити та вирішити питання про стягнення судових витрат по сплаті судового збору.

Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що позов до поручителів пред'явлено поза межами шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання, що є підставою для припинення поруки та відмови в задоволенні позову. Також помилковим є солідарне стягнення заборгованості з поручителів, оскільки зобов'язання основного боржника з поручителями було забезпечене самостійними договорами поруки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_8 не виконує належним чином своїх зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії, у зв'язку з чим утворилась заборгованість. Оскільки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, то з відповідачів підлягає стягненню солідарно на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 1 251 029,56 грн.

Однак з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 05 грудня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Чернівецького обласного управління, та ОСОБА_8 укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 909 зі змінами та доповненнями, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 1 000 000 грн на споживчі потреби зі сплатою процентів 16,5 % річних за користування кредитом на строк до 28 листопада 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором банком були укладені договори поруки №1634 від 05 грудня 2007 року з ОСОБА_6, №1663 від 24 грудня 2007 року з ОСОБА_5, № 2023/1 від 25 січня 2010 року з ОСОБА_4

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За вимогами статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, банк свої зобов'язання виконав. Однак у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_8 та його поручителями своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 26 квітня 2013 року становить 1 251 029, 56 грн, з яких 1 000 000 грн - тіло кредиту, 217 687, 85 грн - відсотки за користування кредитом, 33 341,71 грн - пеня.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Як зазначено у статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов'язання, виникає кілька самостійних зобов'язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов'язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов'язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не має права пред'явити вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором.

Проте, ухвалюючи рішення у справі про солідарне стягнення з поручителів заборгованості за договорами поруки, суд у порушення вищевказаних вимог закону, не звернув уваги на те, що предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 (ОСОБА_4) - ОСОБА_3 посилається на те, що Банком було змінено дату повного виконання зобов'язання за кредитним договором та визначено нову дату повернення кредиту в повному обсязі - 25 січня 2012 року. Однак після зміни строку виконання основного зобов'язання банк із судовою вимогою до поручителя ОСОБА_4 звернувся лише у травні 2013 року.

Пунктом 3.2.2 Договору відновлювальної кредитної лінії передбачено, що банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами чи комісійними винагородами (у разі їх стягнення згідно з умовами цього договору), а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Згідно з частиною 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

В правовій позиції у справі № 6-2056цс15 від 11 листопада 2015 року Верховний Суд України зазначив, що договір поруки є таким, в якому не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, якщо умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням.

З договорів поруки, які були укладені з поручителями, вбачається, що порука припиняється у випадку повного виконання зобов'язань за договору відновлювальної кредитної лінії № 910 від 05 грудня 2007 року.

У постанові ВСУ від 17 вересня 2014 року у справі № 6-125 цс14 наголошено, що пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову.

Таким чином, строк дії поруки, яка встановлена на підставі такого договору, за загальним правилом закінчується через шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України, в редакції на час розгляду справи, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Так, встановлено, що 24 листопада 2011 року банком на ім'я боржника ОСОБА_8 була направлена вимога щодо відкликання кредиту і дану вимогу позивач отримав 06 грудня 2001 року, про що свідчить поштове повідомлення про вручення.

Дана обставина встановлена ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області Чернівецької області від 27 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ПАТ «Державний ощадний банк України про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, в зазначеній ухвалі констатовано, що доводи апеляційної скарги про те, що в поштовому повідомленні про вручення вимоги банку стоїть не підпис ОСОБА_8, є безпідставними, оскільки відповідно до Інструкції отримання та вручення поштової кореспонденції, в повідомленні про вручення поштового відправлення не ставиться особистий підпис особи, якій вручено повідомлення, а поштарем вказується прізвище особи, якій вручено відповідний лист.

Також рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 05 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ПАТ «Державний ощадний банк України встановлено, що 24 листопада 2011 року ПАТ «Державний ощадний банк України» направив поручителю ОСОБА_5 досудову вимогу щодо відкликання кредиту, яку ОСОБА_5 отримала 01 грудня 2011 року, а доводи ПАТ «Державний ощадний банк України» про неотримання нею такої вимоги спростовуються матеріалами справи, в яких міститься поштове повідомлення про вручення.

Крім того, 24 листопада 2011 року банком на ім'я поручителя ОСОБА_4 направлено вимогу щодо відкликання кредиту, в якій повідомлялося, що станом на 24 листопада 2011 року поручителем не виконано взяті обов'язки за договором поруки № 1663 від 24 грудня 2007 року щодо зобов'язань перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне по повне виконання ОСОБА_8 зобов'язань за кредитним договором.

Дана вимога отримана поручителем ОСОБА_4 29 листопада 2011 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 83).

Згідно з п.2.2.2 договору відновлювальної кредитної лінії № 910 від 05 грудня 2007 року виконання Позачальником вимоги банку щодо дострокового повернення суми кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів відповідно до умов цього Договору повинно бути проведено Позичальником протягом місяця з дати одержання такої вимоги від банку.

Таким чином, внаслідок порушення позичальником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України використав право на дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних з ним платежів протягом тридцятиденного строку з дня отримання вказаної вимоги, надіславши 24 листопада 2011 року позичальнику ОСОБА_8 досудову вимогу щодо відкликання кредиту, яку було отримано останнім 06 грудня 2011 року.

З огляду на викладене, якщо кредитор змінює на підставі частини 2 статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною 4 статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, право пред'явлення вимоги до поручителя (як направлення/вручення вимоги про погашення боргу, так і пред'явлення позову) обмежено шестимісячним строком від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Натомість, вищезазначена вимога змінила строк виконання зобов'язання, оскільки з її змісту вбачається, що боржнику та поручителям наданий строк протягом тридцяти днів з моменту отримання претензії виконати взяті на себе зобов'язання.

Так, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення боргу за договором, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, який слід обчислювати з 07 січня 2012 року, а тому шестимісячний строк пред'явлення претензій до відповідачів сплинув 07 липня 2012 року.

Позов до суду про стягнення заборгованості з поручителів позивач пред'явив у травні 2013 року, тобто поза межами шестимісячного строку.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, тому є підстави для відмови у позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителів.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не надав оцінку всім доказам у справі і дійшов помилкового висновку про задоволення позову, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_4 слід стягнути витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у сумі 3 785,10 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 серпня 2013 року скасувати.

В позові публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_8, про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_4 витрати зі сплати судового збору у сумі 3 785 гривень 10 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна