Справа № 465/2462/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Масендич В.В.
Провадження № 22-ц/811/128/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів: Савуляка Р.В., Струс Л.Б.,

секретар Фейір К.О.

З участю: представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу №465/2462/16-ц за апеляційною скаргою Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на рішення Франківського районного суду м.Львова від 13 липня 2017 року ухваленого судом у складі судді Масендича В.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про поновлення на роботі, скасування наказів і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2016 року позивач звернулася з позовом до суду, в якому з урахуванням уточнених та збільшених позовних вимог(а.с.31-32,176) просить скасувати Наказ №197 від 07.04.2016 року про звільнення її з посади молодшої сестри медичного стаціонару 17-го відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»; скасувати наказ №54 від 01.02.2016 року «Про оголошення простою в 17-у психіатричному туберкульозному відділенні КЗ ЛОКПЛ»; поновити її на посаду сестри медичного стаціонару 17-го відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з 08 квітня 2016 року; скасувати наказ №59 від 02.02.2016 року «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ ЛОКПЛ та скорочення штатної чисельності працівників»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня поновлення її на роботі, та за час незаконно оголошеного простою в розмірі 33195,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 15 листопада 1996 року працювала молодшою медсестрою у психіатричному туберкульозному відділенні №17 Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня». 07.04.2016 року наказом №197, за підписом В.О. Головного лікаря КЗ ЛОКПЛ Маланчука А.З., її звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. Вважає даний наказ безпідставним, та таким, що підлягає скасуванню. Як підставу звільнення, в оскаржуваному наказі, зазначається ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, а саме зміна в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Для можливості застосування даної норми при звільненні, керівництвом Львівської обласної клінічної лікарні були винесено ряд явно незаконних та сфальшованих наказів, які допустили штучне скорочення штату медичного персоналу лікарні, з грубим порушенням діючого законодавства про працю. Зокрема, 01.02.2016 року в.о. Головного лікаря КЗ ЛОКПЛ Маланчук А.З., на підставі Акту про простій в Комунальному закладі «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» датованого 01.02.2016 року та рапорту зав. відділення Любенка М.Д. від 01.02.2016 року, виданий Наказ №54 «Про оголошення простою в 17 психіатричному туберкульозному відділенні КЗ ЛОКПЛ» 02.02.2016 року, за підписом В.о. головного лікаря Маланчука А.З., видано наказ №59, згідно якого з 08 квітня 2016 року ліквідується психіатричне туберкульозне відділення №17 КЗ ЛОКПЛ. Підставою ліквідації зазначається рішення медичної ради КЗ ЛОКПЛ від 28.12.2016 року та доповідні записки завідуючого психіатричного туберкульозного відділення №17 КЗ ЛОКПЛ. Даним наказом, в межах ліжкового фонду скорочується 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення №17, створюється ліквідаційна комісія, скорочується чисельність працівників відділення, а саме на двадцять дві штатні одиниці, та зобов'язано відділ кадрів провести необхідні заходи у зв'язку із звільненням працівників та за наявності вакантних посад в КЗ ЛОКПЛ запропонувати працівникам іншу роботу у відповідності до вимог чинного законодавства. Вказує, що згідно статуту КЗ ЛОКПЛ, а саме п. 4.1.8 КЗ ЛОКПЛ наділено правом самостійно розробляти структуру, штатний розпис, кошторис доходів і видатків, принципи і структуру управління. Відповідно до п. 5.6.3 Статуту видає накази, складає штатний розклад і вносити у нього відповідні зміни, головний лікар. Жодного погодження щодо закриття 17-ого відділення керівництвом не здійснювалось, що підтверджується відповідними листами. Проте, як стверджується листами Департаменту охорони здоров'я ЛОДА, була погоджена реорганізація шляхом перепрофілювання відділення.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Скасовано наказ в.о. головного лікаря Маланчука А.З. № 197 від 07.04.2016 року в частині звільнення ОСОБА_3 із займаної посади молодшої сестри медичного стаціонару 17 відділення Комунального закладу "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" .

Поновлено ОСОБА_3 на посаду молодшої медсестри (палатна) медичного стаціонару 17-го відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Стягнуто з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.04.2016 року по 13.07.2017 року в сумі 67039 грн. ( шістдесят сім тисяч тридцять дев'ять гривень).

Відповідно до ст. 235 КЗпП України допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку в межах місячного платежу в сумі 5445,14 грн.(п'ять тисяч чотириста сорок п'ять гривень 14 копійок).

Стягнуто з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» судовий збір в дохід Державної судової адміністрації України в сумі 12080 грн. гривень.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив в.о. головного лікаря Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Губар О.М. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права. Ухвалюючи рішення, суд протиправно не взяв до уваги, що відповідач з 02.02.2016 року по 07.04.2016 неодноразово пропонував позивачу всі вакансії, які існують у державній установі, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється працював, що відповідає вимогам трудового законодавства. Стверджує, що письмової згоди, заяви, звернення, клопотання від позивача на адресу відповідача про звільнення з 17 відділення та прийняття або перевід на роботу на вакантні посади у інші відділення протягом 01 лютого 2016 року по 07 квітня 2016 року не находило, оскільки вона не бажала і не бажає переходити на роботу у будь-яке інше відділення, оскільки у відділенні де вона працювала були найвищі заробітні плати. Стверджує, що позивача належним чином було повідомлено про наявні вакантні посади 02.02.2016 року, 16.02.2016 року та 24 лютого 2016 року, а також в телефонному режимі зобов'язано з'явитися у відділ кадрів для ознайомлення з наказом №93 від 12 лютого 2016 року та написання заяви на перевід на вільні та вакантні посади сестер медичного стаціонару та молодшого медперсоналу в інші відділення лікарні, однак позивач не з'явилась, що підтверджується актом від 16.02.2016 року. Крім цього, про наявність вакантних посад відповідач повідомляв позивача неодноразово, що стверджується протоколами засідання комісії. Беззаперечним письмовим доказом відмови позивача від всіх запропонованих їй відповідачем наявних на той час вакантних посад та роботи за відповідною професією чи спеціальністю є колективне звернення позивача підписане нею разом з іншими працівниками від 28 березня 2016 року до відповідача в якому позивач самостійно та однозначно зазначила, що переводитись на роботу у інші відділення не має ніякого бажання та вважає недоцільним ознайомлюватись з вакантними посадами інших відділень. Ухвалюючи рішення, суд не врахував вимоги ч.2 ст.40 КЗпП України, а також порушив вимоги Постанови КМУ від 08.02.1995 року №100 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» при нарахуванні заробітку за час вимушеного прогулу. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що висновок суду щодо оцінки доказів наданих відповідачем є цілком правильним, оскільки в актах від 24 лютого 2016 року та від 16 лютого 2016 року «Про запропоновані посади» та протоколах від 04, 05 та 07 квітня 2016 року відсутній перелік посад, які нібито пропонувались ОСОБА_3 та такий перелік з'явився лише через шість місяців розгляду справи, хоча позивачем неодноразово витребовувалась інформація про вакантні посади на час її звільнення. Крім того, скаржник в апеляційній скарзі самостійно підтверджує, що працівникам 17 відділення ставилась вимога написати заяви про звільнення, а в подальшому на прийом, однак жодна норма трудового законодавства не допускає такого порядку переведення працівника на іншу роботу, що переконливо свідчить про примушування керівництвом лікарні вчинити працівниками дії, які в подальшому позбавлять їх гарантованого захисту права на працю. Враховуючи наведене просить рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.22 КЗпП України (далі КЗпП) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 15 листопада 1996 року працювала на посаді молодшої медсестри у психіатричному туберкульозному відділенні №17 КЗ «ЛОКПЛ».

Наказом в.о. головного лікаря КЗ «ЛОКПЛ» Маланчука А.З. № 54 від 01.02.2016 року у 17-у психіатричному туберкульозному відділенні оголошено простій з 01.02.2016 року(а.с.9).

Наказом №59 від 02.02.2016 року ліквідовано психіатричне туберкульозне відділення №17 КЗ «ЛОКПЛ» з 08 квітня 2016 року. Скорочено в межах ліжкового фонду КЗ ЛОКПЛ 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення №17, створено ліквідаційну комісію, скорочено чисельність працівників з 08 квітня 2018 року за списком, в тому числі і позивача . Зобов»язано відділ кадрів провести необхідні заходи у зв»язку із звільненням працівників та за наявності вакантних посад запропонувати працівникам іншу роботу.

Підставою для ліквідації відділення стало рішення Медичної ради КЗ «ЛОКПЛ» від 28.12.2016 року та доповідні записки завідуючого психіатричного туберкульозного відділення №17 (а.с.10).

Наказом №197 від 07.04.2016 року «Про звільнення працівників лікарні» ОСОБА_3 звільнено із займаної посади молодшої медсестри 17-го відділення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 08 квітня 2016 року у зв'язку з оптимізацією ліжкового фонду та скорочення чисельності працівників (а.с.7).

Згідно з пунктом 1 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі визначено у статтях 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те що мали місце зміни в організації виробництва і праці, однак відповідач не виконав вимоги ч.2 ст.40 та ч.3 ст.49-2 КЗпП та незаконно звільнив ОСОБА_3 з посади молодшої медсестри відділення №17.

Зокрема судом дано належну оцінку зібраним у справі доказам про те, що позивачу ОСОБА_3 персонально не було запропоновано іншої роботи.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що позивачу неодноразово пропонувалися вакантні посади, а саме 02 лютого 2016 року, 16 лютого 2016 року та 24 лютого 2016 року, а відтак роботодавець належним чином виконав вимоги ч.3 ст. 49-2 КЗпП України та запропонував позивачу іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації з наступних підстав.

Із оглянутих судом долучених актів та протоколів на які посилається відповідач вбачається, що у названих вище документах не зазначено, яку вакантну посаду було запропоновано конкретно позивачу, як і відсутня заява про відмову позивача від конкретно запропонованої посади.

Так в акті від 24.02.2016 року «Про запропоновані посади» на який посилається відповідач, як на беззаперечний доказ відмови позивача від всіх запропонованих на той час вакантних посад, зазначено, що працівники 17 відділення відмовилися від запропонованих вакансій та від підписання акту. Однак в даному акті не вказано жодної вакантної посади та не зазначено кому саме з працівників та яка саме посада пропонується, що свідчить про неналежність вказаного доказу так як не містить інформації щодо предмета доказування.

З таких же мотивів, суд не приймає до уваги посилання відповідача на наказ №59 від 02 лютого 2016 року та на телефонограму від 16 лютого 2016 року.

З протоколів засідання комісії по розгляду переважного права працівників 17 відділення по працевлаштуванню в КЗ ЛОКПЛ від 04 квітня 2016 року та від 05 квітня 2016 року вбачається, що комісія дійшла висновку надати право працевлаштуватись працівникам 17 відділення за списком в тому числі і позивачу ОСОБА_3 при відкритті новоствореного відділення, крім цього зазначено, що був оголошений список наявних вакантних посад, однак інформації про кількість вакантних посад та кому з працівників яка посада була запропонована вказані документи не містять (а.с.47-50).

В запереченні на позов та в апеляційній скарзі, відповідач зазначає, що працівникам було запропоновано написати заяви на звільнення та прийняття на роботу, що не відповідає вимогам ст.ст.40,49-2 КЗпП, оскільки вказані норми передбачають переведення на іншу роботу, а не звільнення з роботи та прийняття на роботу. Відповідач не надав суду доказів про те, що одночасно з попередженням про наступне звільнення позивачу персонально була запропонована інша робота, а також неможливості перевести позивача за її згодою, на іншу роботу.

Матеріали справи не містять переліку вакантних посад, які були наявні у КЗ ЛОКПЛ з часу попередження позивача про наступне вивільнення (02 лютого 2016 року ) по день звільнення (07 квітня 2016 року), а натомість у справі наявний лист від 29.12.2015 року №100/01-23 за підписом головного лікаря на звернення колективу 17 відділення КЗ ЛОКПЛ від 23.12.2015 року в якому зазначено, що інформація щодо вакантних посад носить характер службової (а.с.46).

Крім цього, як вбачається з численних протоколів нарад та листів Департаменту охорони здоров'я Львівської облдержадміністрації, працівникам надавали гарантії на пріоритетне працевлаштування у новоствореному відділенні, яке планувалося відкрити 08 квітня2016 року, однак так і не було відкрито станом на липень 2016 року (а.с.62,63).

З врахуванням наведеного, судом першої інстанції вірно встановлено, що дії адміністрації відповідача щодо звільнення позивача відбулося з порушенням ст. 49-2 КЗпП.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги в частині порушення судом вимог постанови КМУ від 08.02.1995 року №100 «Порядок обчислення середньої заробітної плати» є підставними оскільки розраховуючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд допустився помилки врахувавши матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань в розмірі 300 грн., а відтак в цій частині рішення слід змінити.

Згідно з п.2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженої Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Враховуючи те, що лютий і березень позивач не працювала, оскільки у відділенні було оголошено простій обчислення середньої заробітної плати проводиться з виплат отриманих позивачем у грудні 2015 року та січні 2016 року.

Відповідно до пп.б п.4 Розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Як вбачається з довідки про доходи (а.с.61) в грудні 2015 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 7222,02 в тому числі одноразова матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань в розмірі 300 грн., яка не повинна враховуватись при обчисленні середнього заробітку.

Відтак заробітна плата позивача за грудень 2015 року становила 6922,02 грн., а загальний дохід за два повних відпрацьованих місяці ( грудень 2015 року і січень 2016 року) становить 10590,28 грн.

У п.5 Розділу ІІІ Порядку зазначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної

(годинної) заробітної плати.

П.8 Розділу ІІІ Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відтак середньоденна заробітна плата становить 207,66 грн. (10590,28:51 р.д.=207,66).

Вимушений прогул тривав 314 днів, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 65205,24 (207,66х314=65205,24).

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач - державна установа зазнала дискримінації з боку судової влади, оскільки суд порушив засади рівності всіх учасників процесу, суд апеляційної інстанції визнає голослівними та таким, що не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що суд відповідно до вимог ст.2 ЦПК України провів справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд справи з дотриманням основних засад цивільного судочинства, враховуючи поведінку сторін у справі.

В іншій частині рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства є законним і обґрунтованим, а тому підстав для його скасування суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.3, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 13 липня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08 квітня 2016 року по 13 липня 2017 року змінити, стягнувши з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»(м. Львів, вул. Кульпарківська,95 ) в користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 квітня 2016 року по 13 липня 2017 року в сумі 65205,24 грн.(шістдесят п'ять тисяч двісті п'ять грн. 24 коп.).

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, в порядку визначеному ст.ст.389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 17 грудня 2018 року.

Головуючий : Ю.Р.Мікуш

Судді: Р.В. Савуляк

Л.Б.Струс