Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 362/121/15-ц

провадження № 61-8809зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: заступник Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області, державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України»,

відповідачі: Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області, державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Марчука О. Л. від 11 лютого 2016 року, рішення Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Кулішенка Ю. М., Сушко Л. П., від 28 вересня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів: Кузнєцова В. О., Кадєтової О. В., Карпенко С. О., Маляренка А. В., Мостової Г. І., від 04 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року заступник Васильківського міжрайонного прокурора Київської області звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області, державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» (далі - ДП «ДСВ ІФРГ НАН України») до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» 20 травня 2002 року видано державний акт на право постійного користування землею.

Рішенням господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року припинено ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 387,19 га, вилучено у ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» вказану земельну ділянку, визнано недійсним державний акт на право користування землею, виданий ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», та скасовано його державну реєстрацію.

В подальшому Глевахівська селищна рада здійснювала розпорядження землями, вилученими у ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» за рішенням господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року.

ОСОБА_4 за рішенням Глевахівської селищної ради від 24 серпня 2008 року № 459-21-V передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га, а в подальшому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року, яке залишено без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02 липня 2010 року, скасовано рішення Господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року та прийнято нове рішення, яким у позові Глевахівської селищної ради відмовлено.

Заступник прокурора зазначав, що земельну ділянку площею 387,19 га залишено в постійному користуванні ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», а тому передача згаданих земель у власність фізичним особам порушує поновлені права позивача і ці землі мають бути повернуті у користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України».

З урахуванням зазначеного прокурор просив визнати незаконним та скасувати рішення Глевахівської селищної ради від 24 серпня 2008 року № 459-21-V в частині надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована по АДРЕСА_1, та скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2016 року в задоволенні позову заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області відмовлено за необґрунтованістю вимог.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області відмовлено у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року касаційну скаргу заступника прокурора Київської області відхилено, рішення Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року залишено без змін.

30 листопада 2017 року заступник Генерального прокурора України подав до Верховного Суду України заяву про перегляд рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2016 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову з передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм статей 20, 21, 84, 149, 150 ЗК України, частини третьої статті 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», статей 256, 257, 261, 268 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Крім того, прокурор вказував на те, що суд касаційної інстанції, дійшовши висновку про пропуск прокурором строку позовної давності, одночасно зазначив про необґрунтованість позовних вимог. Однак, за змістом частини четвертої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктного права, а отже, обґрунтованості позовних вимог. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність суд повинен був з'ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Разом із тим, позовні вимоги заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області є обґрунтованими, позовна давність не пропущена.

На обґрунтування заяви заступник Генерального прокурора України надав копії постанов Верховного Суду України: від 13 листопада 2013 року у справі № 6-123ц13, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-92цс13, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1116цс16, від 15 травня 2017 року, від 11 жовтня 2017 року та копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: від 24 вересня 2014 року у справі № 6-24501св14, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-30539св15.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 11 грудня 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали справи.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві заступника Генерального прокурора України доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про те, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За положенням пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За змістом частини першої та підпункту «а» пункту 1 частини другої статті 360-4 ЦПК України 2004 року суд задовольняє заяву за наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 355 цього Кодексу.

У справі, яка переглядається, судами установлено, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» 20 травня 2002 року видано державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_3, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102.

ОСОБА_4 на підставі рішення Глевахівської селищної ради від 24 серпня 2008 року № 459-21-V, видано державний акт серія НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2, який зареєстровано 22 лютого 2010 року.

Рішенням Господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року задоволено позов Глевахівської селищної ради, припинено ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 387,19 га, вилучено у ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» вказану земельну ділянку, визнано недійсним державний акт на право користування землею, виданий ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», та скасовано його державну реєстрацію.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року, яке залишено без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02 липня 2010 року, скасовано рішення Господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року за нововиявленими обставинами та ухвалено нове рішення, яким у позові Глевахівської селищної ради відмовлено.

Управління Держкомзему у Васильківському районі листом від 05 січня 2015 року повідомило прокуратуру про те, що при внесенні поданого каталогу координат на земельну ділянку ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» до Автоматизованої системи координат ведення державного земельного кадастру управлінням було виявлено земельні ділянки, які перекривають зовнішні межі даної ділянки. Зокрема, і земельна ділянка ОСОБА_4, кадастровий номер НОМЕР_2.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись статтями 140, 152 ЗК України, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог прокурора.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності, суд апеляційної інстанції, керуючись статтями 256, 257, 261, 268 ЦК України, дійшов висновку про доведеність позовних вимог про незаконність передачі земельних ділянок із користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» у власність ОСОБА_4, оскільки не було згоди землекористувача на таке вилучення. Разом із тим суд дійшов висновку про те, що прокурор пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки право прокурора на пред'явлення позову виникло у 2008 році, а з позовною заявою позивач звернувся лише 14 січня 2015 року, що є підставою для відмови у позові.

Погоджуючись з висновком апеляційного суду про відмову у позові з підстав пропуску позовної давності, суд касаційної інстанцій, керуючись статтями 256, 257, 261, 268 ЦК України, зазначав, що позивачем не доведено, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» про своє порушене право дізналось у межах строку позовної давності, з огляду на рішення Господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року.

Крім того вважав, що передача у власність земельної ділянки відповідачу відбулася саме у період чинності судового рішення від 31 грудня 2008 року, на момент надання земельної ділянки відповідачу вона була вилучена із користування державного підприємства на користь Глевахівської селищної ради, а тому застосування до даних правовідносин вимог закону щодо попереднього вилучення земельної ділянки у встановленому законом порядку у землекористувача є безпідставним. Також суд касаційної інстанції виходив із того, що прокурором не доведено, що земельна ділянка відповідача накладається на земельну ділянку державного підприємства.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України:

- від 26 жовтня 2016 року Верховний Суд України зазначив, що суди, вирішуючи спір, виходили з того, що на час прийняття Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області рішення про передачу у власність відповідачів спірних земельних ділянок право постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» земельними ділянками було припинене, оскільки ці земельні ділянки були вилучені та передані до земель запасу Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області на підставі рішення Господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року, яке на той час було чинним. Однак суди залишили поза увагою, що зазначене судове рішення було скасоване у зв'язку з нововиявленими обставинами рішенням Господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року, залишеним без змін рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову про припинення права постійного користування земельною ділянкою, її вилучення, визнання недійсним та скасування державної реєстрації державного акта. Таким чином, скасоване судове рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою не може вважатися відповідним юридичним фактом, з яким земельний закон пов'язує припинення права користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» земельними ділянками. Зважаючи на зазначене, суди дійшли помилкового висновку про те, що примусове припинення права користування земельними ділянками ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» є правомірним. Крім того, суди дійшли взаємовиключних висновків, а саме: вважаючи, що спірні земельні ділянки були правомірно передані у власність відповідачам у зв'язку з припиненням у судовому порядку права користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» земельними ділянками, водночас зауважили, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що спірні земельні ділянки знаходяться в межах земель, переданих у постійне користування цього підприємства.

- від 15 травня 2017 року Верховний Суд України відмовив у задоволенні заяви про перегляд Верховним Судом України ухвали касаційного суду, оскільки наявні різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції статі 140 ЗК України.

- від 11 жовтня 2017 року Верховний Суд України зазначив, що згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Трирічний строк позовної давності діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

- від 13 листопада 2013 року Верховний Суд України відмовив у задоволенні заяви про перегляд Верховним Судом України ухвали касаційного суду, оскільки суд правильно застосував статтю 20 ЗК України та дійшов правильного висновку про визнання рішення ради незаконним, а виданого на його підставі державного акта на право власності на землю є недійсним, оскільки спірна земельна ділянка належить до земель оздоровчого призначення і зміна її цільового призначення у встановленому законом порядку здійснена не була, а тому її неправомірно передано у власність для ведення особистого селянського господарства.

- від 18 вересня 2013 року Верховний Суд України дійшов висновку про те, що звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну власність та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 24 вересня 2014 року суд касаційної інстанції погодився з висновком судів попередніх інстанцій про те, що саме ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» є належним користувачем спірної земельної ділянки, а надання її фізичній особі відбулося з порушенням закону, зокрема статей 84, 116, 149 ЗК України, частини третьої статті 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», та без згоди її постійного користувача.

- від 10 лютого 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про визнання незаконними і скасування рішень Глевахівської селищної ради та виходив із доведеності того факту, що спірні земельні ділянки, власником яких на даний час є ТОВ «Астра-Земля», знаходяться у межах земель ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», а тому їх вилучення на підставі оспорюваних рішень Глевахівської селищної ради та зміна їх цільового призначення є порушенням прав ДП «ДСВ ІФРГ НАН України».

Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 256, 257, 261, 268 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд вважав, що право прокурора на пред'явлення позову виникло у 2008 році, тобто з часу передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_4, а суд касаційної інстанції - з 2010 року, з огляду на рішення Господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року. З позовною заявою прокурор звернувся 14 січня 2015 року.

У позовній заяві прокурор посилався на те, що факти порушень вимог законодавства стосовно спірної земельної ділянки стали попередньо відомі лише з моменту вивчення інформації Управління Держземагентства у Васильківському районі від 05 січня 2015 року про земельні ділянки, які накладаються на земельні ділянки ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», що належать йому відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_3 від 20 травня 2002 року, а також після надання цим відомостям правової оцінки.

Разом з тим, зазначивши, що позовна давність за вимогами прокурора сплила, суди апеляційної та касаційної інстанцій всупереч вимог частини першої статті 261 ЦК України належним чином не з'ясували, коли про порушення свого права довідалося або могло довідатися ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», в інтересах якого прокурор звернувся з позовом до суду, також залишили поза увагою, що прокурор звертався з позовом до суду і в інтересах Головного управління Держземагентства у Київській області, та не встановили, коли це управління довідалося або могло довідатися про порушення свого права.

Крім того, суд касаційної інстанції, дійшовши висновку про пропуск прокурором строку позовної давності, одночасно зазначив про необґрунтованість позовних вимог, чим порушив вимоги частини першої статті 261 ЦК України

Так, за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Разом із тим, суд касаційної інстанції, зазначив, що передача у власність земельної ділянки відповідачу відбулася саме у період чинності судового рішення від 31 грудня 2008 року, на момент надання земельної ділянки відповідачу вона була вилучена із користування державного підприємства на користь Глевахівської селищної ради, а тому застосування до даних правовідносин вимог закону щодо попереднього вилучення земельної ділянки у встановленому законом порядку у землекористувача є безпідставним, а також, що прокурором не доведено, що земельна ділянка відповідача накладається на земельну ділянку державного підприємства, тобто, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, одночасно погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у позові прокурора у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Без врахування зазначеного, суд касаційної інстанції відмовив у позові з підстав його недоведеності та з підстав пропуску позовної давності, які є взаємовиключними підставами для відмови у позові.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини другої статті 360-4 ЦПК України за наявності підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, та в разі неправильного застосування судом (судами) норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і передати справу на розгляд до відповідного суду першої, апеляційної чи касаційної інстанції.

За таких обставин рішення Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року не можуть залишатися в силі, а підлягають скасуванню на підставі підпункту «а» пункту 2 частини другої статті 360-4 ЦПК України 2004 року з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 355, 360-3, 360-4 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву заступника Генерального прокурора України задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк