Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 756/10165/16-ц

провадження № 61-42325св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної державної адміністрації у місті Києві, Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року у складі судді Котлярової І. Ю. та постанову Апеляційного суду Київської області від 10 липня 2018 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лівінського С. В., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5, про визначення місця проживання малолітніх дітей, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 та вона перебували у шлюбі, у якому в них народились ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Після того, як вона подала до суду заяву про розірвання шлюбу, суд надав сторонам строк для примирення, під час дії якого 22 липня 2016 року ОСОБА_5 подав до служби у справах дітей заяву про визначення місця проживання дітей з ним, а 27 липня 2016 року із застосування сили відібрав у неї малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 попри небажання дітей розлучатись з матір'ю. З цього приводу позивач зверталась із заявами до правоохоронних органів та прокуратури. Зазначала, що чоловік планував викрадення дітей, погрожував їй та примушував забрати позовну заяву про розірвання шлюбу. Після відібрання дітей ОСОБА_5 не спілкується з нею, не повідомляє про місце проживання дітей, стан їх здоров'я та моральний стан. Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві адміністрації на її заяву про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір'ю рекомендувала звернутись до суду.

В уточненнях позовних вимог представник позивача також зазначав, що у ОСОБА_3 є необхідні умови для проживання, виховання та інтелектуального розвитку дітей, у матері є матеріальна можливість забезпечувати дітей, вона не має психо-, нарко-, алкопатологій.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року у складі судді Луценко О. М. справу передано за підсудністю до Вишгородського районного суду Київської області.

У квітні 2017 року ОСОБА_5 через представника ОСОБА_8 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком.

Позовна заява мотивована тим, що шлюб між ним та ОСОБА_3 розірвано 16 вересня 2016 року за рішенням його колишньої дружини після її подружньої зради. Зазначав, що для забезпечення благополуччя малолітніх дітей він вживав заходи для збереження сім'ї. Проте 19 липня 2016 року ОСОБА_3 разом з дітьми без отримання його згоди, зібравши речі, покинула місце постійного проживання, вимкнула мобільний та зникла у невідомому напрямку, що слугувало приводом для його звернення до правоохоронних органів, прикордонної служби та служби у справах дітей Оболонської районної державної адміністрації у м. Києві. За тиждень після зникнення він самостійно розшукав ОСОБА_3 з дітьми у с. Гнідин Бориспільського району Київської області у помешканні без належних умов для проживання та нагляду за дітьми з боку матері, у зв'язку з чим забрав малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до себе у м. Вишгород Київської області. Зазначав, що діти проживають з ним у м. Вишгороді окремо від матері, яка проживає у м. Фастові Київської області; син ОСОБА_6 навчається у районній гімназії м. Вишгород «Інтелект», донька ОСОБА_7 відвідує дитячий садок «Совушка» у м. Вишгороді та професійну школу танців; у дітей є няня, яка постійно проживає у квартирі в окремій кімнаті. Як самозайнята особа він має стабільний та високооплачуваний дохід, який забезпечує потреби сім'ї, він не перешкоджає матері бачитись з дітьми, а навпаки, сприяє цьому. Також зазначав, що ОСОБА_3 захоплюється нетрадиційними методами лікування, відвідує секти, за наявності няні сама особисто дітьми не займалась та не працювала. Зазначав, що діти є здоровими, розвиваються та відвідують заклади дитячого дозвілля, забезпечені всім необхідним, доглядаються та знаходяться у безпеці.

03 квітня 2018 року представник відповідача ОСОБА_8 подав до суду уточнення позовних вимог, у яких просив у разі визначення місця проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з матір'ю, визначити спосіб участі ОСОБА_5 у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей тривалістю 15 днів на місяць та додатково у період шкільних канікул для проведення спільного відпочинку батька з дітьми, дозволити вивозити дітей на відпочинок впродовж двох тижнів з поверненням дітей їх матері.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком ОСОБА_5, який проживає за адресою: АДРЕСА_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 відшкодування витрат на сплату судового збору у розмірі 640,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що визначення місяця проживання дітей з батьком, який має постійне місце проживання, стабільний дохід, найбільше відповідатиме інтересам дітей, належному їх розвитку та забезпеченню всіх потреб. Крім того, суд мотивував таке рішення бажанням дітей проживати з батьком та неможливістю визначення окремого проживання брата і сестри у зв'язку з їх психоемоційним станом.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 10 липня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що діти протягом тривалого часу проживають з батьком, прижились у своєму середовищі та вважають своє місце проживання постійним та комфортним, відвідують дошкільні та шкільні заклади і гуртки, мають друзів та сталі сімейні зв'язки; за дітьми здійснюється медичний догляд. Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо створення перешкод у спілкуванні з дітьми, суд зазначив, що це не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та визначення місця проживання дітей з матір'ю, оскільки питання її участі у вихованні має вирішуватись відповідно до статті 159 СК України, вимог щодо цього ОСОБА_3 не заявляла.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року до суду касаційної інстанції, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 10 липня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким визначити місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили у судових рішеннях, що обидва батьки можуть забезпечувати соціально-побутові умови для проживання дітей, проте надали переваги батьку, чим порушили принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року; не врахували наявність у ОСОБА_5 кредитних зобов'язань, не встановили суму залишку зі сплати боргу. Зазначену обставину позивач вважає такою, що свідчить про неусталеність побуту та умов для проживання дітей з батьком. Також зауважує, що надані батьком висновки обстежень дітей у приватних установах не можуть відображати їх психологічний стан, оскільки з моменту видання цих висновків до прийняття рішення у справі минуло близько двох років; ці обстеження не є експертними, проводились особами без спеціалізованої медичної освіти, які не попереджались про відповідальність за завідомо неправдиві висновки. Вважає, що суд першої інстанції порушив частину другу статті 160 СК України, у судовому засіданні від 08 грудня 2017 року заслухав думку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, якому на момент відібрання пояснень не виповнилось десяти років. Суд не навів доказів бажання обох дітей проживати з батьком; зазначає, що соціальні зв'язки дітей не є стабільними, обмежуються лише школою та дитячим садком, гуртків та секцій у м. Вишгороді вони не відвідують. Також посилається на те, що під час розгляду справи не було встановлено об'єктивних обставин, які відповідно до статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини свідчили б про неможливість проживання дітей з матір'ю. На думку ОСОБА_3, суд не надав належної оцінки поясненням свідків, що до розірвання шлюбу виключно вона займалась вихованням та розвитком дітей; батько не бере належної участі у вихованні дітей та їх розвитку, користується послугами найманого працівника (няні). Також зазначає, що ОСОБА_5 самоправно змінив місце проживання дітей, які проживали у м. Києві, на місце проживання у м. Вишгороді, психологічно тисне на дітей, зображує матір у негативному світлі.

У відзиві, поданому у жовтні 2018 року до суду касаційної інстанції, ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_5 просить касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалені у справі рішення - без змін.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У жовтня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Шлюб між сторонами розірвано, та діти з 2016 року проживають разом з батьком.

Проаналізувавши акти обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання матері у м. Фастові Київської області на АДРЕСА_1 та за місцем проживання батька у АДРЕСА_2, суди першої та апеляційної інстанції обґрунтовано вважали, що в обох батьків створені належні умови для проживання дітей.

Також суди встановили, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 мають доходи від зайняття підприємницькою діяльністю та кожен окремо може матеріально утримувати дітей.

Розглянувши питання щодо місця проживати дітей, Вишгородська міська рада у рішенні від 18 травня 2017 року № 129 визначила місце проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з батьком.

На підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 присудженні аліменти на утримання дітей.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Задовольняючи вимоги ОСОБА_5 про визначення місця проживання сина та доньки разом з батьком і відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_3 у визначенні місця проживання з матір'ю, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли аргументованого висновку, що з урахуванням віку дітей, їх психологічної прив'язаності до кожного з батьків, існуючих стосунків дітей з ОСОБА_5 та ОСОБА_3, суд має також урахувати думку ОСОБА_6, який суду пояснив, що бажає проживати з батьком.

Доводи касаційної скарги про те, що суд не мав заслуховувати думку ОСОБА_6, якому на момент відібрання пояснень не виповнилось десять років, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини, статті 171 СК дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні спорів між батьками про визначення її місця проживання в судовому засіданні з додержанням вимог Цивільного процесуального кодексу та з урахуванням віку дитини, стану здоров'я, розумового розвитку.

Аналогічні положення викладені у статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), яка зобов'язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

Заслуховування судом 08 грудня 2017 року пояснень ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, щодо визначення його місця проживання не порушує частину другу статті 160 СК України, оскільки таке бажання дитини має враховується при рівних умовах батьків.

Залишаючи дітей проживати з батьком у звичних для них умовах, суди правильно вважали, що місце проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визначається у першу чергу в їх інтересах, батько здійснює догляд за дітьми, він турбується про них, забезпечує належний їх розвиток та виховання, крім того, для догляду та виховання у дітей є няня.

Доводи касаційної скарги про те, що суд надав перевагу батьку, не встановивши об'єктивних обставин, за яких діти не могли бути передані для проживання матері, є неприйнятними, оскільки закон не визначає переваги для жодного з батьків при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дітей. Водночас за відсутності виняткових обставин, передбачених частинами першою та другою статті 161 СК України, для визначення місця проживання дітей окремо від матері, суди першої та апеляційної інстанції урахували найкраще забезпечення інтересів дітей, а не лише інтереси батьків.

Питання щодо індивідуально-психологічних властивостей ОСОБА_7, її взаємовідносини окремо з матір'ю та батьком, прив'язаність дитини не тільки до батьків, але і до брата ОСОБА_6, характер їх взаємовідносин, було предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій і мотивовано відображено в судових рішеннях.

Доводи щодо протиправної поведінки батька в частині самочинної зміни місця проживання дітей не можуть бути прийняті до уваги, оскільки з пояснень ОСОБА_6 судом встановлено, що першочергово місце проживання дітей було змінено саме матір'ю, а лише потім батьком. Зазначені обставини фактично стали підставою для судового вирішення спору, оскільки батьки не дійшли згоди щодо проживання дітей після того, як вони стали проживати окремо.

Посилання у касаційній скарзі на те, що побут та умови для проживання дітей з батьком є неусталеними, соціальні зв'язки дітей не є стабільними та обставини того, що батько не бере належної участі у вихованні дітей, зводиться до дослідження доказів у справі у зв'язку з незгодою з висновками судів щодо їх оцінки, що виходить за межі перегляду справи судом касаційної інстанції, відповідно до статті 400 ЦПК України.

Також Верховний Суд наголошує на тому, що ОСОБА_3 у подальшому не позбавлена права повторно звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, незалежно від ухвалення судового рішення у цій справи, проте має довести істотну зміну обставин, яких не існувало до цього. Зокрема, таким обставинами може бути бажання сина та/або доньки проживати з матір'ю, ставлення ОСОБА_5 до виконання своїх батьківських обов'язків чи істотна зміна умов їх проживання.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дійсні обставини справи встановлено повно, суди надали належну оцінку зібраним у ній доказам, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалені у справі судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 10 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик