АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року м. Чернівці

справа № 726/1267/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Конецької Д.Г.

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 16 липня 2018 року, головуючий у першій інстанції Байцар Л.В.,

встановила:

ОСОБА_1 у липні 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та зняття з реєстрації місця проживання.

Зазначав, що за результатами електронних торгів набув право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами літню кухню літ.Б, сарай літ.В, сарай літ.Д, сарай літ.Е, погріб літ.Пг, огорожу №1-2, земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1, земельну ділянку цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Справа №726/1267/17 Головуючий у 1 інстанції Байцар Л.В.

Провадження №22-ц/794/958/18 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Категорія 44

Приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Ткач Н.В. 14 липня 2007 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 на підставі акту державного виконавця про проведені електронні торги, затвердженого в.о. начальника Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області 5 липня 2007 року.

Посилався на те, що бувшим власником ОСОБА_2 не звільнено житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1, чиняться перешкоди у користуванні майном.

Просив усунути перешкоди у користуванні майном шляхом зобов»язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, земельною ділянкою, що знаходяться по АДРЕСА_1, визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, земельною ділянкою, що знаходяться по АДРЕСА_1, зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання у будинку АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 у вересні 2017 року звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення житлового та земельного сервітуту.

Зазначала, що ОСОБА_1 набув право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами літню кухню літ.Б, сарай літ.В, сарай літ.Д, сарай літ.Е, погріб літ.Пг, огорожу №1-2, земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1, земельну ділянку цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Посилалась на те, що є бувшим власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1, житловий будинок АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання.

Просила встановити ОСОБА_2 безстроковий особистий житловий сервітут відносно житлового будинку АДРЕСА_1 для постійного довічного проживання, безстроковий особистий земельний сервітут відносно земельної ділянки цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1, для постійного довічного землекористування.

Об»єднано в одне провадження справи ухвалою Садгірського районного суду м.Чернівці від 28 вересня 2017 року.

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 16 липня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, зняття з реєстрації місця проживання задоволено частково, постановлено зобов»язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1, земельною ділянкою цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1, а в решті відмовлено.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення житлового та земельного сервітуту відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 16 липня 2018 року в частині відмови у позові про визнання особи такою, що втратила право користування, виселення, зняття з реєстрації місця проживання скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, земельною ділянкою, що знаходяться по АДРЕСА_1, зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання у будинку АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1.

Посилається на неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, чинення ОСОБА_2 перешкод у користуванні ОСОБА_1 житловим будинком АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, ОСОБА_2 не є членом сім»і власника ОСОБА_1

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає частково.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном частково, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.321, ч.1 ст.391 ЦК України та вважав, що підлягає захисту право ОСОБА_1 шляхом зобов»язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1, земельною ділянкою цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на порушення права ОСОБА_1 користування житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_1.

При цьому судом першої інстанції встановлено проживання ОСОБА_2 у житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, здійснення реєстрації місця проживання та чинення ОСОБА_1 перешкод у користуванні майном.

Водночас суд першої інстанції зазначив про відсутність правових підстав, передбачених нормами Житлового кодексу України, для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1, та виселення ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що вирішення судом спору між новим та старим власником житла щодо усунення перешкод у користуванні майном новому власнику та виселення попереднього власника є втручанням держави у право на мирне володіння майном, оскільки з одного боку, державою задекларовано непорушність права власності, а з іншого боку, для колишніх власників майна, яке було відчужене примусово з метою забезпечення вимог кредитора, передбачені умови виселення.

Разом з тим суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у позові ОСОБА_1 про зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання з підстав не залучення до участі у справі співвідповідачем управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області.

Відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_2 про встановлення житлового та земельного сервітуту, суд першої інстанції послався на правила, встановлені статтями 401 та 402 ЦК України, та зазначив про відсутність спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення сервітуту.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Судове рішення в частині зобов»язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1, земельною ділянкою та відмови у зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення житлового та земельного сервітуту не оскаржується.

Встановлено, що за результатами електронних торгів ОСОБА_1 набув право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами літню кухню літ.Б, сарай літ.В, сарай літ.Д, сарай літ.Е, погріб літ.Пг, огорожу №1-2, земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1, земельну ділянку цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу

Ткач Н.В. 14 липня 2007 року видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 на підставі акту державного виконавця про проведені електронні торги, затвердженого в.о. начальника Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області 5 липня 2007 року.

Судом першої інстанції встановлено проживання бувшого власника ОСОБА_2 у будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1.

До матеріалів справи приєднано довідку приватного підприємства «Садгора-Сервіс» від 31 липня 2017 року №2463 про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 у будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У п.33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

На підставі ч.1 ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Законом не передбачено перехід прав та обов»язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Отже, права ОСОБА_2 користування будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, є похідними від права власності колишнього власника ОСОБА_2, з припиненням права власності на майно, бувший власник ОСОБА_2 втрачає право користування майном.

Ураховуючи наведене зміна власника будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, є юридичним фактом, що тягне втрату бувшим власником ОСОБА_2 права користування зазначеним жилим приміщенням.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про те, що не підлягає захисту право ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, на порушення норм матеріального права.

Водночас суд першої інстанції, вирішуючи позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, помилково послався на норми Житлового кодексу Української РСР, оскільки застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Також у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Разом з тим вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом, і виселення, є окремими і взаємовиключними, оскільки не можуть бути застосовані судом одночасно.

Що стосується доводів ОСОБА_1, на які є посилання в апеляційній скарзі, в частині зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції такими, що не ґрунтуються на законі, з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно роз»яснення у пункті 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Частина 1 статті 391 ЖК України передбачає приписи, згідно з якими власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном

Відтак, виселення бувшого власника зі житла після зміни власника та втрату бувшим власником права користування жилим приміщенням переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення бувшого власника житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення бувшого власника житла, то існує порушення права нового власника.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов'язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 16 липня 2018 року підлягає скасуванню в частині, що оскаржується з підстав порушення норм матеріального права, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 16 липня 2018 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстрації місця проживання скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстрації місця проживання задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1.

Зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання у будинку АДРЕСА_1.

В решті залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 12 листопада 2018 року.

Головуючий - підпис /Половінкіна Н.Ю./

Судді - підписи /Кулянда М.І., Одинак О.О./

З оригіналом згідно: