Справа №597/417/18
Провадження №2/597/187/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2018 р. Заліщицький районний суд Тернопільської області

в складі головуючого Дудяка С.В.

з участю секретаря Богдана В.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

представника відповідачки ОСОБА_4

представника третьої особи Кузь В.Б.

педагога ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Заліщики, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Заліщицької районної державної адміністраціїпро визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:

Позивач в зустрічній, зміненій в сторону збільшення позовних вимог позовній заяві та в судовому засіданні разом із своїм представником просять суд визначити місце проживання його малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 в с.Рожанівка, Заліщицького району, Тернопільської області.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач та його представник покликаються на те, що в кінці серпня 2017 року відповідачка вигнала позивача разом із малолітнім сином із господарства де вони разом проживали в с.Рожанівка, Заліщицького району, Тернопільської області, після чого вони пішли проживати в господарство батьків позивача, а відповідачка почала проживати з дочкою та своїм співмешканцем. Син час від часу ходив проживати до матері, однак більшу частину часу проживав із позивачем. У січні 2017 року відповідачка разом із співжителем переїхали на постійне проживання в с.Нирків, Заліщицького району, Тернопільської області, забравши із собою обидвох дітей. З того часу позивач, як він стверджує, не має змоги бачити дітей, оскільки відповідачка чинить йому в цьому перешкоди, що стало підставою для звернення до органу опіки і піклування, який встановив йому час побачень з дітьми, який не виконується відповідачкою. Позивач стверджує, що проживання його дітей з відповідачкою та її співмешканцем носить для дітей загрозливий характер, оскільки відповідачка не піклується про дітей, допізна затримується на роботі, яка знаходиться за 16 км. від місця її проживання, часто приходить додому в нетверезому стані. Діти потребують уваги та любові, однак цього відповідачка, як стверджує позивач, їм дати не взмозі. ЇЇ поведінка характеризується грубістю, вона занадто емоційна, схильна до образ, не врівноважена. Що стосується її співжителя, то позивач через нього дуже хвилюється за своїх дітей, оскільки він раніше судимий, схильний до агресії, неодноразово погрожував йому розправою через намагання побачити, чи лише бодай поспілкуватись з дітьми.

За вказаних обставин, позивач та його представник, вважають небезпечним та таким що суперечить інтересам дітей їх проживання з матір'ю - відповідачкою по справі, тому просять суд даний змінений позов задоволити та визначити місце проживання дітей позивача разом із ним.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні зміненого позову не визнали, просять відмовити в його задоволенні, визначити місце проживання дітей з відповідачкою, про що також подали письмовий відзив на позовну заяву, покликаючись на те, що позивачем в обґрунтування свого позову наведені перед судом надумані підстави для його задоволення, що не підтверджені жодними доказами, з метою забрати від відповідачки дітей, які не бажають проживати з батьком, через те, що їх там не розуміють та не приділяють належної уваги та любові.

Представник третьої особи в судовому засіданні підтримав висновок органу опіки і піклування Заліщицької районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 з матір'ю.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи, пояснення свідків та заслухавши думку дітей - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, письмовий відзив на позовну заяву, суд вважає, що даний позов до задоволення не підлягає, виходячи із наступного:

сторони уклали шлюб 12.09.2004 року, зареєструвавши його в Солоненській сільській раді Заліщицького району Тернопільської області, актовий запис №06, що стверджується свідоцтвом про одруження, серії НОМЕР_1 від 12.09.2004 року.

Судом встановлено на підставі свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 від 14.10.2005 року, що у сторін від даного шлюбу є малолітня дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітній син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_3 від 26.04.2012 року.

Шлюб між сторонами розірвано частковим рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області 16.10.2018 року.

В судовому засіданні встановлено, що діти сторін проживають з відповідачкою ОСОБА_3 в с.Нирків, Заліщицького району, Тернопільської області, про що заявляє позивач та стверджує відповідачка.

Відповідно до ст.141 ч.1 Сімейного Кодексу України (далі СК України), мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей.

Згідно вимог ст.ст.7, 155 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Відповідно до ст.160 ч.2 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

В судовому засіданні дочка сторін ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, допитана в присутності педагога ОСОБА_6, пояснила, що бажає проживати з матір'ю - відповідачкою по справі ОСОБА_3.

Аналогічну сестрі позицію висловив малолітній ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, зяявивши, що бажає проживати з матір'ю в с.Нирків, Заліщицького району, він там ходить до школи, в нього в селі багато друзів, тому він не хоче міняти місце проживання.

У відповідності до ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Рішенням органу опіки і піклування Заліщицької районної державної адміністрації №01-11/2/1450-29 від 20.08.2018 року вирішено виходячи із інтересів малолітньої дитини визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 року біля мами ОСОБА_3, за адресою с.Нирків, Заліщицького району, Тернопільської області.

Згідно із ст.29 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положенням ст.29 ч.3 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю.

Відповідно до ст.ст.76-81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем та його представником не наведено перед судом достатніх та переконливих мотивів для того, щоб суд при вирішенні даного спору відійшов від положень ст.161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, як і не надано доказів, що відповідачка своїми діями чи бездіяльністю спричинила порушення прав дітей, що зумовили б підстави для розлучення дітей з матір'ю.

Судом не встановлено виняткових обставин, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю.

Пояснення допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 суд до уваги при вирішенні даного спору не приймає, оскільки вони не мають значення для справи, не повідомляють обставин, на доведення яких вони надані.

Відповідно до положень ст.90 ч.1 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_11 повідомили суду лише про обставини проживання сторін з дітьми в господарстві батьків позивача та згодом про проживання позивача з сином в тому ж господарстві.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 повідомили про їх колишні відносини з співмешканцем відповідачки та надали йому свої характеристики.

Що стосується доводів позивача та його представника про те, що співжитель відповідачки ОСОБА_14 несе загрозу дітям в силу того, що являється раніше судимим, суд відноситься до них критично, беручи до уваги довідку серії ІАА №0795317 видану територіальним сервісним центром МВС України №6145, відповідно до якої ОСОБА_14 станом на 25.07.2018 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває.

А, тому, враховуючи вищевикладене, виходячи насамперед з інтересів дітей, суд приходить до переконання, що в задоволенні змінених позовних вимог позивача слід відмовити повністю за їх недоведеністю, оскільки в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження те, що наявні правові підстави, передбачені вищевказаними нормами матеріального права, для розлучення дітей з їх матір'ю. Крім цього встановлено, що це буде суперечити інтересам дітей, так як позивачка має можливість створити дітям належні умови для виховання та розвитку.

При цьому суд бере до уваги, що батько - позивач по справі не позбавлений права на спілкування з дітьми і має можливість брати участь у їх вихованні.

Суд також вважає, що питання визначення місця проживання дітей з матір'ю - відповідачкою по справі вирішувати в рамках даного позову не слід, оскільки такої позовної вимоги заявлено не було і в судовому засіданні знайшов своє повне ствердження факт проживання дітей з відповідачкою ОСОБА_3, що не заперечувалось сторонами.

Вирішуючи, відповідно до положень сь.141 ЦПК України, питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Керуючись ст.29 Цивільного кодексу України, ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст.7, 141, 155, 160, 161 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя», Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, ст.ст.10, 11, 76-81, 90, 141, 211, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Заліщицької районної державної адміністрації про визначення місця проживання дітей відмовити повністю за недоведеністю позовних вимог.

Судові витрати по справі покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня виготовлення повного його тексту до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Заліщицький районний суд Тернопільської області.

Повне судове рішення виготовлено 09.11.2018 року.

Суддя

С. В. Дудяк