Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 521/15776/15-ц

провадження № 61-2171св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2014 року у складі судді: Жуган Л. В., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2016 року у складі суддів: Сегеди С. М., Гайворонського С. П., Кононенко Н. А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ«Євролізинг Україна») про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 15 травня 2015 року він уклав із ТОВ «Євролізинг Україна» договір фінансового лізингу № 001816, згідно з умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у його користування автомобіль марки «KIA Sportage», а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Цього ж дня на виконання умов даного договору він сплатив на користь відповідача 152850 грн.

Після підписання зазначеного договору, вийшовши з офісу ТОВ «Євролізинг Україна», позивач побачив, що замість автомобіля марки «КIA Sportage», який він намір купити, було оформлено інший автомобіль, а саме, автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO WACON», що за ціною значно дорожчий, ніж автомобіль марки «КIA Sportage», який дійсно він мав намір купити.

У задоволенні заяви позивача про визнання договору фінансового лізингу від 15 травня 2015 року № 001816 недійсним та повернення сплачених за договором коштів відповідачем було відмовлено.

Оскільки вчинений правочин не відповідає вимогам чинного законодавства, не був нотаріально посвідчений, відповідач не мав ліцензії на надання фінансових послуг і не вправі був укладати з ним договір фінансового лізингу, позивач просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу від 15 травня 2015 року № 001816, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна», та зобов'язати ТОВ «Євролізинг Україна» повернути йому грошові кошти у сумі 152 850 грн.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2016 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано договір фінансового лізингу від 15 травня 2015 року № 001816, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна», недійсним. Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 152 850 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів мотивовано тим, що договір фінансового лізингу не було нотаріально посвідчено, а тому він є нікчемним.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року, відповідач просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. При цьому посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що: укладений між сторонами договір відповідає установленим законом вимогам, необхідним для чинності правочину; умови договору є справедливими; ліцензії не потрібно; нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не є обов'язковим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 листопада 2016 року у справі відкрите касаційне провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 15 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу, згідно з умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у його користування автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO WACON», а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Цього ж дня на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив на користь відповідача 152 850 грн.

15 травня 2015 року ОСОБА_2 перерахував через АТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ТОВ «Євролізинг Україна», грошову суму як адміністративний платіж у розмірі 152 850 грн, згідно умов договору № 001810 від 15 травня 2015 року саме за придбання автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO WACON».

Суди встановили, що договір фінансового лізингу від 15 травня 2015 року, підписаний між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна», не було нотаріально посвідчено.

Підставою недійсності правочину згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. До таких правочинів застосовуються наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю сутністю такий договір є змішаним договором, оскільки містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору, що відповідає частині другій статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15.

Встановивши, що договір фінансового лізингу від 03 лютого 2016 року, підписаний між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна» не було нотаріально посвідчено, суди зробили правильний висновок про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 листопада 2016 року було зупинене виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2014 року до закінчення касаційного провадження.

З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржені рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія суддів поновлює виконання заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2014 року.

Оскільки оскаржені рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» залишити без задоволення.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2014 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В.П. Курило