САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 206/4670/16-ц
6/206/102/18
УХВАЛА

02 листопада 2018 року у залі суду у м.Дніпрі суддя Самарського районного суду м.Дніпропетровська Сухоруков А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання старшого державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В :

02 листопада 2018 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшло подання старшого державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2.

В обґрунтування подання державний виконавець зазначив, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження №56461125 з примусового виконання виконавчого листа №206/4670/16-ц від 19.08.2017 року, виданого Самарським районним судом м. Дніпропетровськка про стягнення з з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 80252,58грн. Станом на 31.10.2018р. рішення суду не виконано. В ході проведення виконавчих дій було встановлено, що боржник ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішення суду, на виклики державного виконавця не зявляється. Виходи державного виконавця за адресою боржника виявилися безрезультатними. На їх адресу 09.07.2018р. надійшла заява від стягувача про вирішення питання щодо тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Відповідно до положень ст.441 ЦПК України суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Державний виконавець Чорний Є.О. в судове засідання не зявився, про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Оскільки сторони у судове засідання не зявились, у відповідності з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобовязань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобовязань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Виходячи із зазначених норм, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Тому, чинним законодавством передбачено можливість тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу 4 Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

У справі «Хлюстов проти Росії» (рішення від 11 липня 2013 року) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у звязку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у звязку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України від 21.01.1994 «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (з подальшими змінами) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов'язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну", право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, зокрема, коли він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено зобовязання виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст.28 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються курєром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини девятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням.

З матеріалів справи вбачається, що 24.05.2018 року старшим державним виконавцем Самарського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_1 було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №206/4670/16-ц, виданого 19.08.2017 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 80252,58грн (а.с.109).

Вказана постанова була надіслана 24.05.2018 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 поштовими засобами звязку.

Відомостей про те, що ОСОБА_2 вказана постанова про відкриття виконавчого провадження була отримана, державним виконавцем суду не надано.

24.05.2018р., 13.06.2018р., 26.06.2018р. державним виконавцем на адресу ОСОБА_2 направлялися виклики, відомості про їх отримання останнім відсутні (а.с.110-112).

12.09.2018р., 27.06.2018р. державним виконавцем було здійснено вихід за адресою боржника, але останній був відсутнім вдома, наступного разу доступу до будинку не надав про що свідчать акти державного виконавця (а.с.113-114).

Також в матеріалах справи наявні відомості про отримання ОСОБА_2 паспорта громадянина України для виїзду за кордон 19.08.2017 року строк дії якого до 19.08.2027р. (а.с.116).

Звертаючись до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, державний виконавець зазначив, що боржник рішення суду не виконує та ухиляється від виконання покладених на нього судовим рішенням зобов'язань.

Проте, державним виконавцем суду не надано жодного доказу умисного ухилення божника ОСОБА_2 від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням.

Крім того, слід зазначити, що у поданні державним виконавцем не зазначено підстав та доказів того, що боржник має намір виїхати за межі України, тобто наявність лише самого зобов'язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Також слід зазначити, що державним виконавцем суду не надано інформації щодо перевірки майнового стану боржника, належності на праві власності у нього нерухомого, рухомого майна, грошових коштів, джерела доходу ОСОБА_2., з якого б він міг виконати зобов'язання щодо погашення боргу, так як обмеження його у праві виїзду за межі України може позбавити його можливості виконати боргові зобов'язання, покладені на нього рішенням суду.

Отже, з урахуванням наведеного та того, що обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення державним виконавцем всіх інших можливих заходів, у суду відсутні достатні підстави для тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

А тому, в задоволенні подання державного виконавця слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, Конвенцієї про захист прав людини і основоположних свобод, ст.33 Конституції України, ст.ст.18, 28 Закону України «Про виконавче провадження», ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», керуючись ст. 441 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні подання старшого державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвала відповідно до ст. 353 ЦПК України оскарженню не підлягає.

Суддя А.О. Сухоруков