Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.10.2018 Справа №607/12153/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Грицака Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Чех Ю.Ю.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Тернополі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих коштів. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він з 2000 року по 19.12.2015 року офіційно проживав та працював у м.Пасаайк штат Нью-Джерсі США. Протягом трьох років, а саме період з жовтня 2005 року по вересень 2008 року він переказав своїй дочці відповідачці ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 108590,00 доларів США. Вказані грошові кошти він перераховував на ім'я дочки на виконання їх усної домовленості, з метою їх збереження та повернення цих коштів після його повернення в Україну зі США. Повернувшись на територію України він 19.12.2015 року звернувся до відповідача з вимогою про повернення вказаної суми коштів, однак ОСОБА_4 відмовилася їх повертати мотивуючи, що вона на вказані кошти придбала майно, яке згодом відчужила. В порядку врегулювання спору мирним шляхом ОСОБА_4 повернула йому частину коштів в розмірі 25000 доларів США та 38 000 грн., іншу частину коштів відповідач повертати відмовилася. Вважає, що відповідач ОСОБА_4, відмовляючись повернути йому грошові кошти в сумі 2 101 904 грн. 00 коп., набула вказані кошти та їх зберігає без достатньої правової підстави. У зв'язку наведеним просить суд поновити його порушене право шляхом стягнення з ОСОБА_4 коштів в сумі 2 101 904 грн. 00 коп.

Адвокат ОСОБА_3, який діє в інтересах відповідача ОСОБА_4, подав суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позов не визнає, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки правовідносини між позивачем та відповідачем не підлягають врегулюванню на підставі ст.1212 ЦК України, з огляду на те, що грошові кошти ОСОБА_1 переказував їй добровільно, без будь-яких домовленостей та договорів щодо розпорядження чи використання коштів, як безповоротну фінансову допомогу. Крім того, просить суд відмовити у позові у зв'язку зі спливом позовної давності.

Скориставшись своїм правом, передбаченим ст.179 ЦПК України, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала суду відповідь на відзив, у якому із відзивом не погодилась та вважає, що обставини, на які посилається відповідач та його представник не відповідають фактичним обставинам справи оскільки правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем регулюються саме ст.1212 ЦК України, а твердження відповідача про отримання нею грошових коштів у якості безповоротної фінансової допомоги є намаганням ввести суд в оману з метою уникнення повернення коштів переданих на зберігання. Зазначає, що відповідачу достеменно було відомо про обов'язок повернення коштів, які остання виконала лише частково. Окрім того, позивач вважає, що строків позовної давності звернення до суду ним не пропущено, оскільки про порушення свого права він дізнався лише 19 грудня 2015 року після свого повернення в Україну, пред'явлення відповідачу вимоги щодо повернення коштів та отримання відмови.

Суд, на основі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних підстав:

В ході судового розгляду судом встановлено, що з жовтня 2005 року по вересень 2008 року позивач ОСОБА_1 переказав відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 108 590,00 доларів США. Вказане підтверджується листом SELF RELIANCE (NJ) FEDERAL CREDIT UNION (Незалежним федеральним кредитним союзом) та перекладом цього листа від 15 серпня 2011 року. Вказані обставини відповідачем по справі не заперечувались.

Відповідач ОСОБА_4 є рідною дочкою позивача ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія НОМЕР_3, виданого 01 травня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №816 від 23 травня 1972 року, та сторонами у справі не оспорюється.

Згідно розписки від 01 червня 2010 року ОСОБА_4 при свідках ОСОБА_5 та ОСОБА_6 передала ОСОБА_7 10 000 доларів США.

Згідно розписки від 01 червня 2010 року ОСОБА_4 при свідках ОСОБА_8 та ОСОБА_6 передала ОСОБА_7 15 300 доларів США та 38 000 гривень.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, кошти що вказані у вищезазначених розписках були передані ОСОБА_4 гр. ОСОБА_7 на прохання позивача ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 25 грудня 2015 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 квартиру, вартістю 303 491,00 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 25.12.2015р., посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г.

16 липня 2009 року ОСОБА_4 купила у ОСОБА_10 та ОСОБА_11 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,245 га, кадастровий номер НОМЕР_4 вартістю 56717,50 грн., що знаходиться в межах Івачеводолішнівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської обл. Вказане підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16.07.2009, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н.Є. та витягом з державного реєстру правочинів №7510054 від 16.07.2009.

Крім того, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєструу Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №74253645 від 29.11.2016, ОСОБА_4 належить на праві приватної власності гараж, загальною площею 24,4 м. кв., що знаходиться за адресою: Тернопільська обл., м.Тернопіль, гаражний кооператив "Супутник", гараж НОМЕР_5, який набуто на підставі договору купівлі-продажу гаража, серія та номер 1507, виданий 19.03.2007 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєструу Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №74245743 від 29.11.2016, ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності 2/5 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка набута на підставі свідоцтва про право власності, виданого 15.11.1999 та свідоцтва про право на спадщину №3-2221, виданого державним нотаріусом Першої тернопільської нотаріальної контори Воловець М.А.

Згідно протоколу допиту свідка від 25 лютого 2016 року у кримінальному провадженні №0000536, протоколу одночасного допиту осіб від 10 березня 2016 року у кримінальному провадженні №0000536, свідок ОСОБА_4 дала показання, що у 2000 році її батько ОСОБА_1 виїхав за межі України в США і перебував там до грудня 2015 року. Перебуваючи в США ОСОБА_1 час від часу переказував ОСОБА_4 грошові кошти в якості матеріальної допомоги, як засіб до існування, аби вона витрачала їх на власний розсуд на власні потреби, не даючи при цьому жодних вказівок чи розпоряджень щодо їх використання. Зібравши достатню кількість коштів, вона разом зі своєю сім'єю придбавала для себе майно, в тому числі сільськогосподарську техніку, автомобіль, квартиру, земельну ділянку та гараж. Про все це вона повідомляла свого батька ОСОБА_1, надсилала за допомогою електронної пошти копії відповідних договорів, витягів тощо. Жодних претензій чи заперечень ОСОБА_1 з цього приводу не висловлював. З 2008 року відносини між ОСОБА_4 та її батьком ОСОБА_1 погіршились, після чого він почав до неї вкрай погано відноситись. В якийсь момент ОСОБА_1 зателефонував до ОСОБА_4 та наказав їй аби вона зняла з банківського рахунку гроші в сумі 10 000 доларів США та передала їх ОСОБА_7, який є сином співмешканки ОСОБА_1, що вона і зробила, отримавши від ОСОБА_7 відповідну письмову розписку. Через деякий час до ОСОБА_4 знову зателефонував її батько ОСОБА_1, який знову наказав зняти усі грошові кошти, які знаходились на банківському рахунку ОСОБА_4, та передати їх ОСОБА_7 ОСОБА_4 зняла з банківського рахунку 38 000 грн. та 15300 доларів США та передала їх ОСОБА_7, про що отримала від нього відповідну розписку. 18 грудня 2015 року ОСОБА_1 приїхав до неї та почав вимагати, аби вона передала йому усі документи на право власності на сільськогосподарську техніку, гараж, земельну ділянку тощо, на що отримав відмову у зв'язку з тим, що між ними не було жодної домовленості про придбання у власність майно на його ім'я чи повернення коштів, які він висилав їй як матеріальну підтримку батьком дочці.

Як вбачається з протоколу одночасного допиту осіб від 10 березня 2016 року у кримінальному провадженні №0000536, ОСОБА_1 надав покази, що протягом трьох років, а саме з жовтня 2005 року по вересень 2008 року він переказував ОСОБА_4 грошові кошти. Загальна сума банківських переказів становить 108590,00 доларів США. Вказує, що вказані грошові кошти він перераховував відповідачці з метою їх збереження в тому числі шляхом вкладення коштів в об'єкти нерухомості. На виконання їх усної домовленості ОСОБА_4 повідомляла його про те, що за вказані кошти вона придбала квартиру по АДРЕСА_1, а також гараж, земельну ділянку в с.Верхній Івачів Тернопільського району Тернопільської області, сільськогосподарську техніку, двигун для автомобіля, масажне крісло. Також зазначає, що 5000 доларів США він передав на навчання своїй внучці та 2000 доларів США для її додаткового навчання на перукаря. Після його повернення зі США в Україну ОСОБА_4 відмовилась повертати йому гроші, які він їй висилав.

Аналогічні пояснення позивач ОСОБА_1 надав в суді 08 листопада 2017 року, будучи допитаним в якості свідка та крім того суду пояснив, що довіреності на вчинення від його імені дій та представлення його інтересів він на ім'я своєї дочки ОСОБА_4 він не складав, банківського рахунку з метою збереження коштів він не відкривав, оскільки довіряв дочці.

Постановою старшого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Тернопільській області старшого лейтенанта поліції Корінь А.В. від 30 вересня 2016 року закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000536 від 12 лютого 2016 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Будучи допитаною в судовому засіданні 23 серпня 2018 року в якості свідка ОСОБА_16 повідомила суду, що їй відомо про те, що відносини між позивачем та відповідачем на даний час погані. ОСОБА_1 переказував ОСОБА_4 грошові кошти, що відповідач купила позивачу квартиру, землю, інше майно. В певний момент на вимогу ОСОБА_1 відповідач повернула частину коштів позивачу. Після повернення позивача зі США, коли він прийшов до своєї квартири, йому сказали, що квартира не його і його звідти виписали. Договорів щодо майна вона не бачила.

Допитаний в судовому засіданні 23 серпня 2018 року в якості свідка ОСОБА_7 суду пояснив, що йому відомо про те, що ОСОБА_1 грошові кошти, які заробляв у США переказував на ім'я своєї дочки ОСОБА_4, а остання мала зберігати ці кошти до повернення ОСОБА_1 на Україну та купити йому квартиру. Однак повернувшись з США ОСОБА_1 проживає разом з ними в с. Івачеві, оскільки відповідач майна на його ім'я не придбала та передані кошти позивачу повернула лише частково в сумі 25000 доларів США та 38000 грн.

Будучи допитаною в судовому засіданні 23 серпня 2018 року в якості свідка ОСОБА_17 повідомила суду, що знайома з позивачем та відповідачем з 1995 року. Їй відомо, що позивач є батьком відповідача. Спочатку стосунки між сторонами були добрі, але у 2009 році вона була у відповідача в гостях і була свідком сварки, яка відбувалась між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 через відеозв'язок за допомогою ІР-телефонії. Після цього стосунки між ними зіпсувались. Спочатку позивач висилав відповідачці гроші для матеріальної підтримки, а також на навчання її дочці, а його внучці - ОСОБА_18. Крім того, ОСОБА_4 говорила, що ОСОБА_1 хоче купити своїй внучці ОСОБА_18 квартиру. Їй також відомо, що ОСОБА_4 знімала кошти і віддала мужчині, який приїжджав від її батька.

Будучи допитаною в судовому засіданні 17 вересня 2018 року в якості свідка ОСОБА_18 повідомила суду, що до 2010 року вона проживала разом зі своєю матір'ю - ОСОБА_4 З дідусем ОСОБА_1 вони спілкувались через відеозв'язок за допомогою ІР-телефонії. Жодної домовленості про зберігання грошових коштів не було, а майно, яке куплялось, було куплено саме для них, жодної розмови щодо повернення коштів не було. Коли у ОСОБА_1 почались відносини з іншою жінкою, то відносини позивача з відповідачем зіпсувались. Усі гроші, які її дідусь ОСОБА_1 сказав повернути - її мати повернула. ОСОБА_4 продала квартиру по вул.Лучаківського у м.Тернопіль, яка і так була куплена для ОСОБА_18, її чоловікові - ОСОБА_5, оскільки існували певні зобов'язання, після чого її чоловік ОСОБА_5 зняв ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання у цій квартирі. Однак, після приїзду зі США позивач прийшов до її квартири та вимагав, аби вона виселилась з цієї квартири протягом 3 днів. На даний час ОСОБА_1 із нею та ОСОБА_19 не спілкується.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Зокрема, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч. 1, ч. 2ст. 509 ЦК України, цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень наведених положень дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до приписів ст.ст. 936, 937 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Статтею 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України).

Приписами ст.12 чинного ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позивачем не надано, а судом не встановлено достатньо належних та допустимих доказів того, що між позивачем та відповідачем існували договірні відносини, що регулюються чинним Цивільним кодексом України щодо договору зберігання, позики, позички або іншого договору. Не доведено також і факту безпідставності набуття відповідачем грошових коштів, які перераховувались позивачем.

Суд вважає доведеним той факт, що позивач добровільно переказував грошові кошти в якості матеріальної підтримки відповідача, оскільки жодних договорів в розумінні чинного ЦК України між сторонами не укладено, будь-яких довіреностей, письмових розпоряджень чи вказівок щодо мети та порядку розпоряджання грошовими коштами позивача, він не надавав. Грошові кошти, щодо яких існує спір, за відома позивача витрачались відповідачем на придбання рухомого та нерухомого майна, а також на навчання внучки позивача та на поточні потреби відповідача та її сім'ї.

Наявними у справі доказами зокрема протоколом одночасного допиту від 10.03.2016 року та постановою про закриття кримінального провадження від 30.09.2016 року підтверджується той факт, що позивач ОСОБА_1 будучи ознайомленим про факт придбання ОСОБА_4 в 2007-2009 роки майна на власне ім'я, жодних претензій чи заперечень не висловлював та не подавав до моменту його повернення в Україну 19.12.2015 року.

Відповідачем ОСОБА_20 не заперечується передача позивачу в 2010 році коштів в розмірі 25300 доларів США та 38000 грн., однак суд вважає повернення цих коштів добровільним згідно досягнутих домовленостей між сторонами.

Суд зауважує, що окрім коштів у розмірі 25300 доларів США та 38000 грн. переданих ОСОБА_20 в 2010 році гр. ОСОБА_7, на прохання ОСОБА_1, позивач по грудень 2015 року не вимагав повернення решти коштів відповідачем, отриманих останньою як грошовий переказ.

Стороною відповідача заявлено вимогу про застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах, однак суд вважає, що для встановлення строку позовної давності у даній справі має визначальне значення визначення моменту права вимоги. На думку суду правовідносини сторін не встановлюють обов'язку відповідача повернення коштів, а відповідно і права позивача вимоги їх повернення, а тому відсутні підстави застосування строку позовної давності.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання про набуття відповідачем спірних грошових сум на достатніх правових підставах, а саме надання їх позивачем добровільно, як безповоротну матеріальну допомогу, позивачем суду не надано доказів в обґрунтування обставин, викладених у позовній заяві, що стосуються обов'язку відповідача зберігати кошти чи витрачати їх в інтересах позивача, а тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з цим, судові витрати слід покласти на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.208, 509, 936, 937, 1212 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 58, 76-82, 90, 93, 95, 141, 258, 263, 265, 273 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_6, виданий Тернопільським МУ УМВС України в Тернопільській обл. 18.07.1996, РНОКПП - НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_3) до ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_2, місце проживання: АДРЕСА_2) про стягнення безпідставно отриманих коштів - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 09 листопада 2018 року.

Головуючий суддяР. М. Грицак