Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 574/15205/16-ц

провадження № 61-34308св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року у складі судді Грегуль О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 вересня 2017 року у складі колегії судів: Волошиної В. М., Панченко М. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про вселення.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Однак, незважаючи на те, що з 22 жовтня 2016 року єдиним законним власником вказаної квартири є він, відповідач протиправно чинить йому перешкоди у вселенні до належної йому на праві власності квартири. Він неодноразово приходив за адресою належної йому на праві власності квартири, намагався порозумітися з відповідачем, аби він дав йому доступ до власності, але відповідач жодного разу навіть не відкрив вхідних дверей, не пішов з ним на контакт. Такі дії відповідача порушують його права та законні інтереси як власника майна.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив його вселити до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 вересня 2017 року, позов задоволено.

Вселено ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 551,20 грн судового збору. Зобов'язано УДКСУ у Деснянському районі м. Києва ГУ ДКСУ у м. Києві повернути ОСОБА_4 судовий збір у сумі 551,20 грн сплачений до УДКСУ у Деснянському районі м. Києва.

Судові рішення мотивовані тим, що права позивача як власника квартири щодо володіння, користування та розпорядження його власністю порушено відповідачем та підлягають захисту відповідно до положень статей 317, 231, 291 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_5, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами у порушення вимог статей 15, 16 ЦК не встановлено, яким чином були порушені права позивача. Обставини, зазначені в позовній заяві, не підтверджені жодними доказами, оскільки відповідач не проживає в квартирі АДРЕСА_1, а зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_2, а тому не міг чинити перешкоди в користуванні квартирою.

Крім того, відповідачем до Окружного адміністративного суду міста Києва були оскаржені дії державного реєстратора щодо реєстрації за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1. Таким чином судами не встановлено, в чому саме полягають неправомірні дії відповідача.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що відповідно до копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, сформованої 29 жовтня 2016 року, ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1; підстава виникнення права власності - іпотечний договір від 24 липня 2010 року; особа, майно якої обтяжується - ОСОБА_5 (а. с. 5-6).

Статтями 317, 319 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

ОСОБА_4, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_5, посилався на те, що він, як власник квартири не може нею користуватися, оскільки відповідач продовжує там проживати та зберігати у ній своє майно. Відповідач, не погоджуючись із набуттям ним права власності на квартиру, заперечував проти його вселення.

Як встановлено судами, доказів на підтвердження своїх відповідач не надав.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, врахувавши наведені норми матеріального права, дослідивши наявні у справі докази і надавшиїм належну оцінку відповідно до вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні його власністю, та обраний позивачем спосіб захисту відповідає статті 16 ЦК України.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_10, ОСОБА_6, про те, що відповідач не проживає у спірній квартирі, а зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_2, а тому не міг чинити перешкоди в користуванні квартирою, не підтверджені жодними доказами.

Щодо доводів касаційної скарги про оскарження відповідачем до Окружного адміністративного суду міста Києва дій державного реєстратора щодо реєстрації за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1, то згідно з відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2018 року провадження у цій справі закрито, оскільки вказаний спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Зазначене судове рішення набрало законної сили.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин судові рішення відповідають вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості. Суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик