Справа № 147/603/17
Провадження № 22-ц/772/656/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Патраманський І. О.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2018 рокуСправа № 147/603/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Панасюка О.С. (суддя - доповідач), суддів: Шемети Т.М., Якименко М.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

відповідач Державне підприємство «Тростянецький спиртовий завод»,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області у складі судді Патраманського І.О., ухвалене 12 січня 2018 року в м. Ладижині об 11 год. 05 хв. (повний текст судового рішення складено 17 січня 2018 року о 16 год. 30 хв.), -

встановив:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» (далі - ДП «Тростянецький спиртовий завод») про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з жовтня 2015 року по 20 листопада 2015 року працювала на посаді інженера з якості в ДП «Тростянецький спиртовий завод», з якої звільнена за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

На день звільнення з роботи підприємством їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 4758 грн 59 к.

Виплату нарахованої заробітної плати було проведено: в грудні 2015 року в сумі 1 154 грн 16 к., у червні 2017 року в сумі 3 604 грн 43 к.

Ураховуючи те, що в день звільнення розрахунок з проведений не був, просила стягнути з ДП «Тростянецький спиртовий завод» середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 51 865 грн 37 к.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 12 січня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ДП «Тростянецький спиртовий завод» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 51 865 грн 37 к. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача не було проведено розрахунок за період її роботи з жовтня 2015 року по 20 листопада 2015 року, що є підставою для виплати середнього заробітку відповідно до вимог статті 117 КЗпП України. З урахуванням проведеного відповідачем фактичного розрахунку з позивачем 13 червня 2017 року сума компенсації за 389 робочих дні становить 51 865 грн 37 к.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для його звільнення від обов'язку сплатити зазначені кошти.

В апеляційній скарзі ДП «Тростянецький спиртовий завод» просило рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено правила предметної підсудності даного спору, оскільки в провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа ДП «Тростянецький спиртовий завод» про банкрутство, а майнові спори за вимогами до боржника, в тому числі про стягнення заробітної плати є виключною компетенцією господарського суду, який розглядає справу про банкрутство. Також не доведена вина роботодавця у затримці розрахунку при звільненні, тому що з 2008 року щодо відповідача розпочато процедуру відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а 15 серпня 2016 року державним виконавцем винесена постанова про арешт коштів боржника, що унеможливило виконання зобов'язань щодо погашення заборгованості з виплати заробітної плати.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Відповідно до підпунктів 8, 9 пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою та другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Судом встановлено, що провадження про банкрутство ДП «Тростянецький спиртовий завод» порушено 21 березня 2008 року (а. с. 57).

У зв'язку з набранням чинності Законом України від 22 грудня 2011 р. № 4212-VI «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» зазначений Закон викладено в новій редакції. Закон набрав чинності 19 січня 2013 р. (за винятком окремих його положень).

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» статтю 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) доповнено пунктом 7, відповідно до якого до підвідомчості господарських судів віднесено справи у спорах, зокрема про стягнення заробітної плати з боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство (як і поновлення на роботі посадових і службових осіб боржника).

Відповідно до Закону України від 02 жовтня 2012 р. № 5405-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань» розділ X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» доповнено пунктом 1-1, яким визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Таким чином, вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи за позовом про стягнення заробітної плати з роботодавця, необхідно враховувати положення пункту 1-1 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», вимоги статті 19 ЦПК, статті 20 ГПК та брати до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо таку ухвалу постановлено після 19 січня 2013 року.

Справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року, не впливають на визначення юрисдикції справ про стягнення з боржника зарплати і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

Оскільки ДП «Тростянецький спиртовий завод» визнано банкрутом господарським судом 21 березня 2008 року, тобто до набрання чинності нової редакції Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» і внесення змін до статті 12 ГПК України, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність вини підприємства у невиплаті належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 КЗпП України, то суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3, яка працювала у ДП «Тростянецький спиртовий завод» інженером з якості, відповідно до наказу № 203к звільнено з займаної посади 20 листопада 2015 року за угодою сторін, згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (а. с. 19).

Із довідки ДП «Тростянецький спиртовий завод» № 137 від 12 липня 2017 року видно, що за листопад 2015 року ОСОБА_3 було нараховано заробітну плату в сумі 3046 грн 10 к., у тому числі компенсацію за невикористану відпустку 1 115 грн 94 к. Станом на 12 липня 2017 року заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_3 у підприємства відсутня (а. с. 20).

Відповідно до довідки № 167 від 27 липня 2017 року, виданої ДП «Тростянецький спиртовий завод», ОСОБА_3 нараховано у жовтні 2015 року 2 869 грн 60 к., а у листопаді 2015 року 3 046 грн 10 к., у тому числі компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 115 грн 94 к. Виплату нарахованої зарплати проведено в повній сумі 4 758 грн 59 к.: в грудні 2015 року в сумі - 1 154 грн 16 к. згідно з відомістю № 1 від 28 грудня 2015 року, у червні 2017 року в сумі - 3 604 грн 43 к. згідно з поштовим переказом № 3 від 14 червня 2017 року (а. с. 27).

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною першою статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться у день звільнення.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як роз'яснено у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність постанови державного виконавця про арешт коштів боржника від 15 серпня 2016 року не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Розрахунок середнього заробітку проводиться згідно з положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі Порядок). Відповідно до змісту пункту 2 якого обчислення середньої заробітної плати працівника проводиться, виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували місяцю звільнення. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Час протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. А всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахувань на податки.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Із наявної в матеріалах справи індивідуальної відомості про застраховану особу (Форма ОК-5) Пенсійного фонду України, довідок № 137 від 12 липня 2017 року та № 167 від 27 липня 2017 року, виданих ДП «Тростянецький спиртовий завод» видно, що сума заробітку ОСОБА_3, нарахованого підприємством (код 05459157) в жовтні-листопаді 2015 року становила: в жовтні - 2 869 грн 60 к., у листопаді 3 046 грн 10 к., у тому числі компенсація за невикористану відпустку становить 1 115 грн 94 к.

Сукупно за вказаний період було нараховано 5 915 грн 70 к. (2 869 грн 60 к. + 3 046 грн 10 к = 5 915 грн 70 к.).

Компенсація за невикористану відпустку становила 1 115 грн 94 к.

Відтак, середньоденний заробіток має обраховуватись виходячи із суми 4 799 грн 76 к. за відпрацьований період (5 915 грн 70 к. - 1 115 грн 94 к. = 4 799 грн 76 к.).

Кількість робочих днів, за час роботи ОСОБА_3 на підприємстві становила 36 днів.

Тому, середньоденна заробітна плата позивача за вищевказаний період становила 133 грн 33 к. (4 799 грн 76 к. / 36 днів = 133 грн 33 к.).

Кількість робочих днів з дня звільнення по день погашення боргу по заробітній платі, а саме: з 23 листопада 2015 року по 13 червня 2017 року становила 389 робочих днів.

Отже, суд першої інстанції правильно визначив заборгованість за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період в розмірі 51 865 грн 37 к. (133 грн 33 к. х 389 днів =51 865 грн 37 к.).

Таким чином, апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на підставі повно встановлених обставин справи, яким відповідають висновки суду, без порушення норм процесуального чи неправильного застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» залишити без задоволення, рішення Ладижинського міського суду Вінницької від 12 січня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий /підпис/ О.С. Панасюк

Судді: /підпис/ Т.М. Шемета

/підпис/ М.М. Якименко

Згідно з оригіналом О.С. Панасюк