Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 761/16062/16-ц

провадження № 61-4708св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Національні інформаційні системи», Приватне акціонерне товариство «Телеканал «Інтер»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року у складі головуючого судді Юзькової О. Л. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 червня 2016 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Кабанченко О. А., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Національні інформаційні системи» (далі - ТОВ «Національні інформаційні системи»), Приватного акціонерного товариства «Телеканал «Інтер» (далі - ПрАТ «Телеканал «Інтер») про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3обґрунтовував тим, що ПрАТ «Телеканал «Інтер» у випуску програми «Новини», що вийшла в ефір ІНФОРМАЦІЯ_1 року о ІНФОРМАЦІЯ_2 хв., у сюжеті «ІНФОРМАЦІЯ_4», що транслювався на 13 хвилині програми, оприлюднено інформацію, яка є недостовірною. Зокрема автором сюжету озвучено: «А от активісти переконані, на обласному рівні довести щось буде вкрай важко, адже свого часу за такою ж схемою квартиру в Олександрії отримав нинішній прокурор Кіровоградської області». Крім того, зазначена інформація ІНФОРМАЦІЯ_1 року поширена ТОВ «Національні інформаційні системи» на власному сайті podrobnosti.ua (http://podrobnosti.ua) у складі програми «Новини» (ІНФОРМАЦІЯ_2 хв.) та окремого сюжету під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4» о ІНФОРМАЦІЯ_3 хв. Проте вказана інформація є недостовірною, оскільки, працюючи в органах прокуратури Кіровоградської області, на території міста Олександрії жилим приміщенням з державного житлового фонду він не забезпечувався, участі у приватизації державного житлового фонду не брав, про що було повідомлено авторів сюжету прес-службою прокуратури. Тобто, журналісти ОСОБА_6 та ОСОБА_7, готуючи сюжет, достеменно знали, що він не отримував житла з державного житлового фонду та усвідомлювали той факт, що створена ними інформація є недостовірною, та передбачали її суспільно негативні наслідки, зважаючи на те, що він є публічною особою. Поширена власкорами інформація є негативною, оскільки твердження, викладені в ній, фактично звинувачують його у порушенні Конституції України, Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» щодо невідворотності покарання та невжиття заходів до поновлення прав та інтересів.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати, що інформація «на обласному рівні довести щось буде вкрай важко, адже свого часу за такою ж схемою квартиру в Олександрії отримав нинішній прокурор Кіровоградської області» сюжету «ІНФОРМАЦІЯ_4» інформаційної програми «Новини», створеної ТОВ «Національні інформаційні системи» на замовлення ПрАТ «Телеканал «Інтер», оприлюдненої 11 березня 2015 року о ІНФОРМАЦІЯ_2 хв. Телеканалом «Інтер», є недостовірною, принижує його честь та гідність, шкодить діловій репутації як прокурора Кіровоградської області, його інтересам як громадянина, зобов'язати ТОВ «Національні інформаційні системи» та ПрАТ «Телеканал «Інтер» протягом десяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили, спростувати оголошену в програмі «Новини» недостовірну інформацію шляхом оприлюднення тексту спростування, у такій же програмі «Новини» телеканалу «Інтер», що виходить о ІНФОРМАЦІЯ_2 хв. такого змісту: ІНФОРМАЦІЯ_1 року телеканалом Інтер у вечірньому випуску новин у сюжеті «ІНФОРМАЦІЯ_4» до широкого загалу доведено подробиці отримання квартири прокурором міста Олександрії, а очільника прокуратури Кіровоградщини фактично звинувачено в упередженості. Підставою цього слугували доводи активістів про нібито протиправне отримання житла самим прокурором області. З'ясувавши усі обставини цієї справи журналісти дійшли висновку, що зазначене суперечить дійсності, зважаючи, що нинішній прокурор Кіровоградської області житла з державного житлового фонду у м. Олександрія не отримував». Зобов'язати ТОВ «Національні інформаційні системи» у той же строк поширити вказане спростування на сайті podrobnosti.ua (http://podrobnosti.ua) на підставі статей 201, 277, 297 ЦК України.

ПрАТ «Телеканал «Інтер» позов не визнав та пояснив суду, що посилання позивача на сторінку у мережі Інтернет не є належним та допустимим доказом розповсюдження інформації саме ПрАТ «Телеканал «Інтер», оскільки відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі «Інтернет» є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити у позовній заяві. ПрАТ «Телеканал «Інтер» не є власником «podrobnosti.ua». Записи телепередач, які транслювались ІНФОРМАЦІЯ_1 року, було знищено за закінченням терміну їх зберігання. Встановити, про який саме сюжет, у якій телепрограмі йде мова у позовній заяві, наразі неможливо.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем запис програми «Новини», за відсутності офіційного та збереженого запису програми, в розумінні положень чинного процесуального законодавства України, не може слугувати достовірним доказом розповсюдження інформації, спростування якої вимагається. Крім того, позивачем не надано доказів, у розумінні статті 57 ЦПК України 2004 року, що власником сайту podrobnosti.ua (http://podrobnosti.ua) є ТОВ «Національні інформаційні системи».

Залишаючи без зміни рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності факту поширення недостовірної інформації про позивача на телеканалі,через неподання суду належних доказів щодо змісту програми. Суду не були надані докази, що ТОВ «Національні інформаційні системи» є власником веб-сайту, на якому, на думку позивача, була розміщена недостовірна інформація. Крім того, вислови, які прозвучали в телепрограмі, не можна вважати інформацією про достовірно встановлений факт з огляду на те, що в програмі вказувалось, що «активісти переконані, що на обласному рівні довести щось буде вкрай важко, адже свого часу за такою ж схемою квартиру в Олександрії отримав нинішній прокурор Кіровоградської області». Тобто в телепрограмі було поширено оціночне судження з приводу можливого отримання позивачем квартири від мерії, а не інформація, яка може бути предметом спростування, відповідно до вимог закону.

У липні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 червня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказував на те, що за інформацією ТОВ «Національні інформаційні системи» (лист від 22 квітня 2015 року № 369), розглядаючи звернення прес-секретаря прокурора Кіровоградської області, ТОВ «Національні інформаційні системи», з огляду на створення інформаційної програми безпосередньо для ефіру телеканалу «Інтер», попередньо звернулося до ПрАТ «Телеканал «Інтер». При цьому про відсутність запису програми, яка містила сюжет з оспорюваною інформацією, ТОВ «Національні інформаційні системи» у своєму листі не зазначило, відповідного запису після повторного звернення не надало. Тобто ПрАТ «Телеканал «Інтер» завчасно поінформовано про виникнення спірної ситуації, що пов'язана з виходом в ефір сюжету «ІНФОРМАЦІЯ_4» та згідно з вимогами статей 48, 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» про наявність заяви спростування недостовірної інформації. ТОВ «Національні інформаційні системи» з порушенням строків розглянуто звернення прес-секретаря прокуратури Кіровоградської області, що вказує на умисне затягування строку розгляду зазначеної заяви та умисне ненадання офіційного запису телерадіопрограми заявнику. Про те, що ТОВ «Національні інформаційні системи» є власником інтернет-сайту podrobnosti.ua, то у позовній заяві зазначено зовнішні реквізити цього сайту, зокрема у розділі «Контакты» та «Правила сайта». Однак у прохальній частині позову вимогу сформовано як «зобов'язати ТОВ «Національні інформаційні системи» поширити вказане спростування на сайті podrobnosti.ua (http://podrobnosti.ua)» без зазначення його належності ТОВ «Національні інформаційні системи». До матеріалів позову як доказ позивачем долучено CD-диск з відео-файлом, розміщеним та отриманим із сайту podrobnosti.ua - веб-ресурсу InterMediaGroup, до складу якого входять і ТОВ «Національні інформаційні системи» та ПрАТ «Телеканал «Інтер». ІНФОРМАЦІЯ_1 року телеканалом «Інтер» у вечірньому випуску новин у сюжеті «ІНФОРМАЦІЯ_4» до широкого загалу доведено подробиці отримання квартири прокурором міста Олександрії, а очільника прокуратури Кіровоградщини фактично звинувачено в упередженості. Підставою цього слугували доводи активістів про нібито протиправне отримання житла самим прокурором області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У жовтні 2016 року представником ПрАТ «Телеканал «Інтер» - ОСОБА_8 подано заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими заявник повторює доводи, що містились в апеляційній скарзі, і зводились до переоцінки, а іноді і перекручення, встановлених судами обставин справи. Відео-файл, за словами заявника, отриманий з веб-сайту «podrobnosti.ua», не може підтверджувати чи спростовувати поширення спірної інформації в ефірі Телеканалу «Інтер», адже ПрАТ «Телеканал «Інтер» не є власником веб-сайту «podrobnosti.ua», не має можливості контролювати зміст вказаного сайту та здійснювати його наповнення інформацією. Веб-сайт «podrobnosti.ua» є окремим інформаційним ресурсом, зміст якого неможливо ототожнювати з ефіром Телеканалу «Інтер». Твердження про те, що наявна на наданому позивачем CD-диску інформація поширювалася в ефірі Телеканалу «Інтер» саме в такому варіанті і вигляді є лише припущенням. Протягом встановленого Законом 14-денного строку позивач не скористався своїм правом на звернення стосовно змісту телепередачі «Новини» від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у зв'язку з чим запис вказаної телепередачі збережено не було. Таким чином, оригінальний запис телепередачі «Новини» від ІНФОРМАЦІЯ_1 року позивачем отримано не було, а доданий до позовної заяви запис фрагменту телепередачі було одержано з порушенням порядку, встановленого законом, а отже, такий запис не був допустимим доказом у розумінні статті 59 ЦПК України 2004 року. Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_9 пояснили, що їм не відомо, в якому вигляді сюжет вийшов в ефір ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а тому не мають можливості підтвердити факт поширення спірного сюжету в ефірі Телеканалу «Інтер» саме у тому вигляді, який заявлено позивачем.

Ухвалою від 01 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що позивачем при зверненні до суду із позовом було надано CD-диск із записом сюжету «ІНФОРМАЦІЯ_4». У вказаному сюжеті розповідається про те, що «На Кіровоградщині активісти звинувачують мерію Олександрії в надто щедрих подарунках керівникам правоохоронних органів.

Так, у 2012 прокурору міста ОСОБА_10 спочатку з міського бюджету придбали як службову трикімнатну квартиру вартістю сто п'ятдесят тисяч гривень, а потім дозволили її приватизувати. Подробиці в нашому сюжеті.

Цей стос паперів олександрійський активіст ОСОБА_11 назбирав за два роки. Чоловік переконує - чиновники з мерії дозволили прокурору міста ОСОБА_10 незаконно приватизувати трикімнатну службову квартиру. «Для того, щоб отримати квартиру прокурор спочатку мав відпрацювати 10 років на прокурорській ниві», - говорить ОСОБА_11, активіст Незалежної громадської ради м. Олександрія. Активіст каже - таких документів прокурор не надав. До того ж квартира була службова, тож заяву на приватизацію мав подавати не сам прокурор, а його керівництво. Зважаючи на це - суд поновив перевірку передачі квартири у приватну власність. Адже такі щедрі подарунки - вважає ОСОБА_11 - роблять керівників правоохоронних органів лояльними до міської влади.

"Прокурори як появляються в місті Олександрія начальники міліції, влада починає їм пропонувати завжди квартири, коли вони отримують якісь благополуччя, то вони починають працювати не на Закон України, не на Конституцію, а працювати на владу", - говорить ОСОБА_11, активіст Незалежної громадської ради м. Олександрія.

У мерії всі звинувачення - відкидають.

"З відповідним поданням звернулася обласна прокуратура, в міській раді завжди є наявний житловий фонд, обов'язок органів місцевого самоврядування забезпечити житлом прокурорів, які переведені на роботу в іншу місцевість", - говорить ОСОБА_12, керуючий справами виконавчого комітету Олександрійської міської ради.

Сам прокурор наразі у відпустці. А от в обласній прокуратурі кажуть - квартиру їх співробітник отримав - законно.

"Порушень під час приватизації та отримання службового житла не встановлено службовою перевіркою", - говорить ОСОБА_13, прес-секретар прокурора Кіровоградської області.

Чи законно отримав житло прокурор - з'ясовують слідчі. А от активісти переконані, на обласному рівні довести щось буде вкрай важко, адже свого часу за такою ж схемою квартиру в Олександрії отримав нинішній прокурор Кіровоградської області. Хоча у прес-службі цю інформацію спростовують».

Речення, що прозвучало в сюжеті «А от активісти переконані, на обласному рівні довести щось буде вкрай важко, адже свого часу за такою ж схемою квартиру в Олександрії отримав нинішній прокурор Кіровоградської області» стосується позивача у справі - ОСОБА_3, який на час запису сюжету був очільником Прокуратури Кіровоградської області.

Згідно із статтею 3 Конституції Українилюдина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

У силу статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Свобода преси надає громадськості один з найкращих засобів отримання інформації та формування ідей та ставлення до політичних лідерів. Більш загально, свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об'єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986, Series A no. 103, n. 42).

Межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує або виконував свої повноваження, ніж коли йдеться про фізичних осіб, проте не можна стверджувати, що державні службовці свідомо піддають ретельному обстеженню кожне своє слово чи дію в тій самій мірі, як це роблять політики, і, отже, до них повинні застосовуватись ті самі механізми, що й до останніх, коли йдеться про критику їх діяльності. Державні службовці повинні користуватися громадською довірою в умовах, позбавлених надзвичайного занепокоєння, що зробить вдалим виконання ними своїх завдань. Отже, може постати необхідність у їх захисті від образливих словесних нападок під час виконання ними своїх обов'язків (Janowski, п. 33, and Nikula v. Finland, no. 31611/96, п. 48, ECHR 2002-11),

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46).

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

За змістом статті 10 Конвенції свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Право на недоторканність ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.

Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Зазначене вказує на те, що спірна інформація є оцінкою дій, висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб'єктивними переконаннями.

Свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які проте повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (cf., Jersild v. Denmark, рішення від 23 вересня 1994, Series А по. 298, р. 23, п. 31; Janowski V. Poland [GC], no. 25716/94, n. 30, ECHR 1999 J- Nihpn and Johnsen V. Norway [ОС], no. 23118/93, п. 43, ECHR 1999-VlII; and Fuentes Bobov. Spain, no. 39293/98, n. 43, 29 лютого 2000).

Преса відіграє важливу роль в демократичному суспільстві. Хоча вона не повинна переступати певні межі, зокрема, що стосується захисту репутації та прав інших, а також розголошення конфіденційної інформації, обов'язком преси, тим не менш, є поширення інформації та ідей у спосіб, сумісний із її обов'язком і відповідальністю щодо всіх питань, що становлять громадський інтерес, включаючи питання правосуддя (De Haes and Gijsels v. Belgium, рішення від 24 лютого 1997, Reports 1997-1, pp. 233-34, п. 37 та, mutatis mutandis, Cumpana and Mazare v. Romania [GC], no. 33348/96, nn. 92-110, ECHR 2004). Це не тільки завдання преси - поширювати подібну інформацію та ідеї - суспільство також має право отримувати їх. Інакше чи здатна була б преса відігравати цю життєво важливу роль «вартового пса демократії» (Thorgeir Thorgeirson v. Iceland, рішення від 25 червня 1992, Series A no. 239, p 27, n. 63).

Стаття 10 Конвенції захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу; та надають «достовірну та точну» інформацію, як того вимагає журналістська етика. (Рішення у справі «Ліндон, Очаковський Лоуренс і Джулай проти Франції» (Lindon, Otchakovsky Laurens and July v. France) [ВП], заяви №№ 21279/02 136448/02, п. 67, ECHR 2007, і «Педерсен Баадсгаард проти Данії» (Pedersen and Baadsgaard v. Denmark) [ВП], заява № 49017/99, п.78, ECHR 2004X1).

Повідомлення новин, засноване на інтерв'ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. The United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, п. 59, Series А no. 216).

У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись,якщо для іншого немає винятково вагомих причин.

Українське законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими (рішення від 23 вересня 1994 року у справі «Йерзільд проти Данії» (Jersild v. Denmark), п. 35, Series А, № 298 та рішення у справі «Тома проти Люксембургу» (Thoma v. Luxembourg), заява № 38432/97, п. 62, ECHR 2001-III).

Таким чином, (цитата): «А от активісти переконані, на обласному рівні довести щось буде вкрай важко, адже свого часу за такою ж схемою квартиру в Олександрії отримав нинішній прокурор Кіровоградської області» не є висновками самого журналіста, оскільки має місце переказування інформації з чужих слів, а саме активістів.

Діючи об'єктивно, журналісти з метою з'ясування цього питання звернулися до прокуратури (цитата): «Хоча у прес-службі цю інформацію спростовують».

Отже, журналісти, що збирали матеріали до ефіру, не є такими, що порушили свій професійний обов'язок не здійснюючи перевірку викладеної інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що з наданого позивачем відеоматеріалу та інших доказів у справі неможливо встановити джерело походження спірного відеоматеріалу, факт поширення його відповідачами, визначеними позивачем у позові.

Разом з тим суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в кінці сюжету журналістом було сказано: «ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, новини, телеканал Інтер, Кіровоградська область».

Крім того, ведучою програми новин, в якій було показано сюжет, є ОСОБА_15, яка на час запису сюжету була ведучою програми новин на телеканалі «Інтер». Відповідач ПрАТ «Телеканал «Інтер» не заперечував можливості виходу такої передачі в ефір, а лише послався на те, що архівна копія запису не збереглася. Відповідач не надав доказів про те, що відеозапис на наданому позивачем диску є сфальшованим. Також не надано будь-яких доказів про те, що запис сюжету було записано, але не випущено в ефір.

Хоча у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення та вказуючи на те, що позивачем не надано доказів поширення відповідачами відносно нього інформації, неправильно застосував статтю 277 ЦК України, однак враховуючи те, що суд апеляційної інстанції також вказав на те, що поширена інформаціяне порушує особисті немайнові права на повагу до гідності, честі та ділової репутації ОСОБА_3, оскільки така інформація є висловлюванням, що не може бути витлумачене як таке, що містять фактичні дані, суд правильно вирішив спір по суті.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик