П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„06" листопада 2018 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 266/2956/18

Номер провадження 22-ц/4804/31/18

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Пономарьової О.М.,Попової С.А.

за участю секретаря: Єфремової О.В.

учасники справи :

позивач- ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач-ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 серпня 2018 року головуючого судді Шишиліна О.Г. із складанням повного тексту рішення 04 серпня 2018 року по цивільній справі про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2,ОСОБА_3, мотивуючи позов тим, що 21 лютого .2012 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 50 000грн., зобов*язання за яким з її боку виконані у повному обсязі та своєчасно, що підтверджується розписками про отримання грошових коштів. Також, 21 лютого 2012 року, в день підписання договору позики, між нею та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки на земельну ділянку, який посвідчено нотаріально. Крім того зазначила, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Маріуполя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до неї про стягнення суми боргу за договором позики. Під час розгляду даної цивільної справи з*ясувалося, що ОСОБА_1 21лютого 2012 року на і*мя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була видана довіреність з повноваженнями на виконання певних дій. Так, на підставі цієї довіреності 25 березня 2014 року ОСОБА_2 від імені позивача уклала із ОСОБА_3 договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до договору іпотеки, укладеного між нею та ОСОБА_3, сторони домовились про те, що задоволення вимог іпотекодержателя відбувається за рахунок предмету іпотеки, при цьому іпотекодержатель на свій розсуд застосовує один із вищезазначених способів звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому договором іпотеки не передбачено укладення договору на умовах реструктуризації боргу. Відповідно до умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя позивач за два роки повинна була погасити суму у розмірі 270 000 грн. щомісячними платежами у розмірі не менше 20 000 грн., у випадку виконання даної домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за два роки сума повернення складає 480 000 грн. замість 270 000 грн.Крім того , строк позовної давності за договором іпотеки збільшено до 5 років, а за договором займу встановлено 8 років. Вважає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладено внаслідок зловмисної домовленості, а всі дії ОСОБА_2 спрямовані проти позивача, оскільки як зазначає ОСОБА_1 вона повністю виплатила суму займу з відсотками за користування кредиту, а така домовленість спрямована на штучне утворення боргу та його збільшення, що створює додаткові труднощі в наданні доказів про повернення грошових коштів. Тобто своїми діями ОСОБА_2 сприяє, щоб ОСОБА_3 отримав необґрунтовані грошові кошти. Вважає, що дії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вказують на їх узгодженість по створенню фіктивних доказів. Крім того зазначила, що ОСОБА_2, як представник позивача повинна була діяти в її інтересах, що вона не зробила, і не могла не усвідомлювати, що укладає договір в розріз інтересам ОСОБА_1 відповідно до заявиМостової Л.М. у цивільній справі № 263/3930/16-ц бажає їх настання. Також зазначила, що ніколи не була знайома із відповідачем ОСОБА_2, довіреність на її і*мя не видавала, в той самий час і відповідач будучи її представником ніколи не телефонувала і не дізнавалася про платежі за договором займу, а укладенням договору про задоволення вимог іпотекодержателя створила для позивача несприятливі умови.

Посилаючи на вимоги ст.ст. 203,215,220,232 ЦК України, ст. 36 Закону України "Про іпотеку" просила суд визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також просила стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору недійсним -відмовлено.

Рішення суду мотивовано недоведеністю позовних вимог та відсутністю правових підстав для задоволення позову .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції неповно з*ясував обставини справи та дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи .

Відзив на апеляційну скаргу відповідачами не надано.Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України ,відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги .Відповідач ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не з*явилася, належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки з метою забезпечення виконання основного зобов*язання між тими сторонами за договором позики грошей, за яким ОСОБА_3 передав у борг позичальнику іпотекодавцю грошові кошти у розмірі 50 000 грн. (вартість основного зобов*язання) з виплатою відсотків за основним договором зобов*язання (позики), зі строком повернення боргу до 21 серпня 2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Рябоконь Ю.С. за реєстраційним номером № 963. Також в забезпечення виконання зобов*язання за основним договором іпотекодавець передає в іпотеку земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (предмет іпотеки), який належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку. Правовстановлюючий документ на земельну ділянку передається іпотекодержателю, тобто ОСОБА_3 та має бути повернуто іпотекодавцю ОСОБА_1 у разі належного виконання нею зобов* язання (а.с.23-24).

Відповідно до п. 3.1 договору іпотеки від 21 лютого 2012 року згідно зі ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок Предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги по виконанню зобов*язання за основним договором у повному обсязі. Зокрема отримати суму позики із урахуванням індексу інфляції згідно ст. 625 ЦК України, а також суму процентів, неустойки, та інші суми, передбачені Договором позики та розраховані на час закінчення виконання зобов*язання за основним договором.

В абзаці 1, 2 пункту 4.1 договору іпотеки від 21 лютого 2012 року визначено, що сторони домовилися, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов*язання (договору позики) іпотекодержатель задовольняє свої вимоги за основним зобов*язанням шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки.

Також у разі порушення іпотекодавцем умов, установлених цим Договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Основного зобов*язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на Предмет іпотеки.

При цьому згідно зі ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов*язанням у повному обсязі, зокрема неустойку в разі несвоєчасного повернення позики, проценти, інфляційні та інші платежі, передбачені Договором позики та розраховані на час закінчення виконання основного зобов*язання.

Крім того , з договору іпотеки від 21 лютого 2012 року вбачається, що сторони вирішили, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснено шляхом позасудового врегулювання на підставі цього Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя визначає позасудові способи звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя згідно зі ст. 36 Закону України "Про іпотеку". Цим застереженням сторони домовилися, що звернення стягнення на Предмет іпотеки буде здійснюватися наступним позасудовими способами: способом передачі іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов*язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку", а саме: іпотекодавець та іпотекодержатель цим встановили, що в разі незадоволення вимоги іпотекодержателя по виконанню боржником умов Договору позики (Основного зобов*язання) для задоволення цієї вимоги право власності на Предмет іпотеки переходитиме до іпотекодержателя ОСОБА_3 , а саме цей Договір буде правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя ОСОБА_3 на вищевказане майно (предмет іпотеки) згідно зі ст. 37 Закону України "Про іпотеку". Сторони домовилися про те, що вся технічна, правовстановлююча, та інша документація на Предмет іпотеки зберігається у іпотекодержателя до виконання всіх умов Основного зобов*язання та цього Договору (пункти 5.1,5.2,5.2.1,5.5).

Довіреністю від 21 лютого 2012 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Рябоконь Ю.С.,ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 бути її представниками, з правом підпису від її імені документів в органах державної влади та місцевого самоврядування, у всіх без винятку установах, підприємствах, організаціях, органах технічної інвентаризації, органів земельних ресурсів, органах нотаріату та інших з питань виконання умов, зобов*язань за договором позики від 21 лютого 2012 року та договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. 21 лютого 2012 року за реєстром № 963. Зокрема, представники за цією довіреністю мають повноваження укласти та підписати договір про задоволення вимог іпотекодержателя на умовах на їх розсуд, розписуватися за неї в усіх необхідних для предмету іпотеки, продати за ціною і на умовах на її розсуд належну їй земельну ділянку, розташовану за адресом: АДРЕСА_1, а отримані кошти передати іпотекодержателю ОСОБА_3 в рахунок виконання зобов*язання по вищевказаному договору іпотеки та додатковими договорами до нього. Довіреність видана з право передоручення, строком на пять років і дійсна до 21 лютого 2017 року (а.с.33).

Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З дослідженого договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 березня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та від імені позивача ОСОБА_2 вбачається, що сторони цього договору визначають свої права та обов*язки по виконанню вимог іпотекодержателя № 01/625 від 30.01.2014 року "Про усунення порушення основного зобов*язання (позики) по договору іпотеки в частині неповернення суми боргу та попередження про звернення стягнення на передане в іпотеку майна" відповідно до ст. 35 Закону України "Про іпотеку" за Договором позики, іпотеки від 21.02.2012 року на наступних умовах. Сторони визначили суму зобов*язання позичальника перед позикодавцем по виконанню вимог іпотекодержателя до іпотекодержателя № 01/625 від 30.01.2014 року по Договору позики, іпотеки від 21.02.2012 року, відповідно до наступного розрахунку станом на 21 березня 2014 року у розмірі: сума позики 50 000 грн., відсотки 76 000 грн. , пеня 144 000 грн. Вказану суму боргу 270 000 грн. ОСОБА_1 визнає та зобов*язується повернути ОСОБА_3 щомісячним платежем у розмірі не менше 20 000 грн. щомісячно, починаючи з 21.04.2014 року до 21.04.2016 року, борг в сумі 270 000 грн. повинен бути повністю повернутий ОСОБА_3 (а.с.35).

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання договору від 25 березня 2014 року недійсним позивач посилалась на те, що цей правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості та на шкоду її правам і інтересам.

Згідно ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення,в якому сторона (представник) зобов*язана або має право вчинити правочин від імені сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору,закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч.2 ст.237 ЦК).

Представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (ч.1 ст.224 ЦК України).

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми особами (ч.3 ст.244 ЦК).

Відповідно до частин 1, 3 ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

У ч.1 ст.232 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто, для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

З аналізу наведеного положення закону можна зробити висновок, що довіритель при оскарженні правочину за цією підставою має довести наявність особистого інтересу представника під час укладення договору, при цьому такий інтерес має суперечити інтересу довірителя на вчинення відповідного правочину, зазначеного у довіреності.

Встановлено, що позивач 21 лютого 2012 року добровільно надав нотаріально посвідчену довіреність на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо виконання зобов*язання за договором позики від 21 лютого 2012 року та договором іпотеки. Дана довіреність не містила будь яких обмежень щодо укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя,недійсною не визнана та не була відкликана ОСОБА_1

Позивачем не було надано належних,допустимих і переконливих доказів того,що сторони правочину діяли внаслідок зловмисної домовленості з метою завдання позивачу шкоди або збитків.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з недоведеності кожної з підстав позовних вимог.

Щодо вимог недійсності правочину, з посиланням на вимоги ст.36 Закону України « Про іпотеку», суд першої інстанції виходив з того,що договір від 25 березня 2014 року ,який оспорюється позивачем за своїм предметом не є договором про задоволення вимог іпотекодержателя в розумінні ст.36 Закону України "Про іпотеку" та не підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до ч.1 ст.36 Закону України "Про іпотеку" на що посилався позивач. Саме з цієї правової підстави суд не вважав його нікчемним правочином.

Наведені скаржником доводи є припущенням,що не отримали доказового підтвердження під час вирішення справи.

Перевірені доводи апеляційної скарги є безпідставними,обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні , судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи ,викладені в апеляційній скарзі ,фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці,проте,відповідно до вимог ст.89 ЦПК України ,оцінка доказів є виключною компетенцією суду,переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена . Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи ,перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку .

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами не ґрунтується на вимогах ч.6 ст.19,ч.1.ст.274 ЦПК України .Жодних нових доказів на підтвердження позовних вимог позивачем суду першої та апеляційної інстанції не надавалось.

Оригінали договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 березня 2014 року,розрахунок боргу від 21 березня 2014 року,оригінал довіреності від 21 лютого 2012 року були пред*явлені відповідачем ОСОБА_3 суду апеляційної інстанції.

Підпис ОСОБА_1 на оригіналі довіреності від 21 лютого 2012 року позивачем не оспорювалась ані в суді першої інстанції ,ані в апеляційному суді .Письмові розписки у вигляді таблиці про повернення грошових коштів ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у розмірі 50 000 грн. та 250 000 грн. є предметом дослідження по цивільній справі № 263/15342/17 ,по якій 18 квітня 2018 року за ухвалою суду,призначено проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи , за позовом ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 листопада 2018 року.

Судді: