Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 127/27566/16-ц

провадження № 61-16811св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2017 року у складі судді Ан О. В. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Стадника І. М., Войтко Ю. Б., Ковальчука О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач у липні 2010 року користуючись тимчасовою відсутністю позивача самоправно розпочала в квартирі ремонт та вивезла майже всі речі в невідомому напрямку. Квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності. Дозвіл на проведення ремонту в квартирі ОСОБА_5 у Вінницькій міській раді не отримувала, про початок ремонтних робіт його не попередила. Рішенням Вінницького міському суду Вінницької області від 18 березня 2016 року його позов до ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої злочином задоволено, та стягнуто з відповідача на його користь 3 500,00 грн матеріальної шкоди та 15 000,00 грн моральної шкоди. У результаті ремонтних робіт відповідач демонтувала та знищила лінолеум на кухні вартістю 450,00 грн, замінила газову плиту «Єлекта» на «Indesit». Демонтована техніка, а саме: електричні прилади, сантехніка, двері, замки були у відмінному стані та належали йому на праві приватної власності. Здійснивши заміну техніки та ремонтних робіт, ОСОБА_5 не дозволяє йому користуватися цим, оскільки все це придбане за її кошти. У результаті ремонтних робіт квартира повністю зруйнована, жити в ній фактично неможливо, оскільки постійно відключалась вода та газ, проводились будівельні роботи, неприємний запах від пластикових вікон негативно вплинув на стан його здоров'я.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 13 150,00 грн та моральну шкоду в розмірі 26 300,00 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4. відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду доказів, зокрема, квитанцій, чеків, накладних які б давали підстави встановити належність його майна, у зв'язку із знищенням якого він просить відшкодувати матеріальну шкоду. Крім того, ОСОБА_4 не надав доказів завдання йому моральної шкоди, вини відповідача у завданій моральній шкоді та причинно-наслідковий зв'язок між цими обставинами.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 не довів належними і допустимими доказами факту належності йому на праві власності майна, шкоду від знищення якого він просив стягнути із відповідача.

У травні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд в іншому складі суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що відповідачем не надано жодного документа які б доводили, що квартира потребує ремонту, а також дозвільних документів на проведення ремонтних робіт. Відповідачем зроблений не косметичний, а капітальний ремонт квартири, який передбачає перепланування житлових приміщень, перенесення комунікацій. ОСОБА_5 не надала сертифікатів якості на матеріали якими здійснювався ремонт. Неправомірними діями ОСОБА_5 йому заподіяна моральна шкода, оскільки в результаті здійснення ремонтних робіт він проживав у розваленій квартирі без води, електроенергії та газопостачання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

У липні 2017 року від ОСОБА_5 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, згідно з якими позивач не надав суду доказів належності йому майна, яке на його думку пошкоджене чи знищене.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 просив стягнути із ОСОБА_5 матеріальну та моральну шкоду, що полягає в умисному знищенні під час проведення ремонту належного йому майна, а саме: лінолеуму, газової плити «Електа», дверей із замком, умивальника, ванни, змішувачів, унітаза з бачком, кухонної мийки, дерев'яного вікна, та іншого майна (саморобних полиць, фотошпалер, керамічної плитки тощо), загальною вартістю 13 150,00 грн.

Згідно із статтею 1166 ЦК України майновашкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що закономне покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Із наведеного вище вбачається, що шкода є другою неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об'єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди ще називають збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких зазнала особа у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб'єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Статтею 57 ЦПК України2004 року установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно із частиною першою статті 58, частиною другою 59 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За змістом статті 10 ЦПК України2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Установивши, що позивач звертаючись до суду із вимогами про відшкодування шкоди, завданої знищенням його майна, а саме: лінолеуму, газової плити «Електа», дверей із замком, умивальника, ванни, змішувачів, унітаза з бачком, кухонної мийки, дерев'яного вікна, та іншого майна (саморобних полиць, фотошпалер, керамічної плитки тощо), не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що це майно існувало, його вартості та того, що це майно належало йому на праві власності та знищене ОСОБА_5, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимог позивача, з огляду також і на те, що ОСОБА_5 не заперечує, що проводила ремонті роботи, але майно ОСОБА_4 не знищувала.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до положень статей 1166 та 1167 ЦК України для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди, зокрема в результаті бездіяльності заподіювача, необхідна сукупність таких обов'язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди.

Таким чином, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Отже, з урахуванням положень статті 1167 ЦК Українита принципу змагальності цивільного процесу (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року) на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Таким чином, оскільки позивач не надав суду доказів знищення його майна, правильним є висновок про відмову у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди пов'язаної із знищенням такого майна. Моральна шкода, що завдана ОСОБА_4 проведенням ремонтних робіт у квартирі, вже відшкодована рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик