Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 631/29/15-ц

провадження № 61 - 6587зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, Ордівська сільська рада Нововодолазького району Харківської області,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянув у судовому засіданні заяву ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_3, про перегляд рішення Нововодолазського районного суду Харківської області від 01 квітня 2016 року у складі судді Покальчука Ю. М., ухвали Апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2016 року у складі колегії суддів: Кіпенка І. С., Кіся П. В., Шаповал Н. М., та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року у складі колегії суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_4, Ордівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області про визнання права власності на самовільно реконструйовані об'єкти нерухомого майна, визнання меж земельної ділянки в натурі, припинення права спільної власності на житловий будинок з надвірними будівлями, встановлення порядку землекористування та відшкодування судових витрат.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 03 травня 1995 року на ім'я ОСОБА_2, вона є власником 1/2 частини житлового будинку, літера «А-1», житловою площею

38,6 кв. м з відповідною частиною надвірних будівель - літня кухня (літера «Б»), веранда (літера «б»), літній душ (літера «Г»), погріб (літера «Н», «н-1»), сарай (літера «М»), колонка (літера «К»), колодязь (літера «К»), розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Іншим співвласником 1/2 частини житлового будинку за вказаною адресою є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу від 30 квітня 1993 року. Рішенням Ордівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 13 червня 2007 року позивачу був наданий дозвіл на прибудову до житлового будинку житлової кімнати, кухні, трьох коридорів, тамбура, ванної кімнати, котельної та переобладнання існуючої веранди і кладової під жилу кімнату, розширення жилої кімнати площею 5,4 кв. м за рахунок кухні, також, було дозволено будівництво гаража, коридору до літньої кухні, вигрібної ями, сараю, літнього душу, дворової вбиральні і огорожі в

1/2 частині домоволодіння по АДРЕСА_1. Всі будівельні роботи були виконані позивачем за її власні кошти, реконструкцію закінчено, що підтверджується технічним паспортом від 02 квітня 2013 року. КП «Архітектурно - планувального бюро Нововодолазького району» відмовило ОСОБА_2 у вирішенні питання про прийняття закінчених будівництвом прибудов до житлового будинку, господарських будівель та споруд, у зв'язку з відсутністю документів на право власності або користування земельною ділянкою. Позивач посилалася на те, що вона позбавлена можливості вільно розпоряджатися належною їй власністю, використати право на приватизацію земельної ділянки, на якій розташовані належна їй частина житлового будинку з надвірними будівлями, зареєструвати за собою право власності на переобладнані та побудовані житлові та допоміжні споруди, отримати окремий номер на домоволодіння, яке є її власністю.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на новостворене нерухоме майно, визначити межі земельної ділянки в натурі; припинити право спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, виділивши частки позивача та відповідача в окремі домоволодіння з наданням поштової адреси; визначити порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований спірний житловий будинок, виділивши позивачу земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування частки будинку, що їй належить, з урахуванням фактичного користування.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 1 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що

ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами право власності або користування земельною ділянкою на якій розташовані прибудови та винної поведінки в діях відповідача ОСОБА_4 щодо перешкоджання користуватися спірною земельною ділянкою.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 5 липня 2016 року рішення районного суду залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд повно та правильно з'ясував характер спірних правовідносин, правильно застосував норми матеріального права, що підлягали застосуванню та дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження права власності або користування земельною ділянкою на якій розташовані прибудови, а також доказів винної поведінки в діях відповідача щодо користування зазначеною земельною ділянкою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року касаційну скаргу

ОСОБА_2 відхилено. Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 1 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 5 липня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи касаційну скаргу, суд касаційної інстанції виходив із того, щосуди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, прийнявши до уваги проведення будівництва і переобладнання без затвердженого проекту і ненадання позивачем доказів на підтвердження права власності або права користування земельною ділянкою, що унеможливлює визначення меж земельної ділянки та визнання за нею права власності на самочинне будівництво.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Нововодолазського районного суду Харківської області від 01 квітня 2016 року, ухвали апеляційного суду Харківської області

від 05 липня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року, у якій просить скасувати зазначені рішення та ухвалити нове рішення з передбачених пунктами 1, 2 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставнеоднакового застосування судами касаційної інстанції статті 365 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, а також у зв'язку із невідповідністю судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_2 надала копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2012 року, від 20 червня 2012 року, від 06 березня 2013 року, від 27 листопада 2013 року,

від 04 червня 2014 року, від 12 липня 2017 року, від 11 жовтня 2017 року.

26 лютого 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Заява про перегляд судових рішень не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Відповідно до статті 353 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положенням пунктів 1, 2 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що згідно з договором купівлі-продажу від 30 квітня 1993 року ОСОБА_4 на праві власності належить

1/2 частка житлового будинку з частиною надвірних будівель по

АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Ордівської сільської ради народних депутатів Нововодолазького району Харківської областівід 22 лютого 1996 року ОСОБА_4 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 3 травня 1995 року, ОСОБА_2 належить інша 1/2 частина зазначеного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться на землі сільської ради.

Згідно із рішенням виконавчого комітету Ордівської сільської ради народних депутатів Нововодолазького району Харківської областівід 19 червня 1996 року ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку за вказаною адресою площею 0,15га.

Рішенням виконавчого комітету Ордівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 13 червня 2007 року ОСОБА_2 надано дозвіл на прибудову до житлового будинку житлової кімнати, кухні, трьох коридорів, тамбура, ванної кімнати, котельні та дозвіл на переобладнаня існуючої веранди і кладової у житлову кімнату, розміщення житлової кімнати площею 5,4 кв. м за рахунок кухні, дозволено будівництво гаража, коридору до літньої кухні, вигрібної ями, сараю, літнього душа, дворової вбиральні і огорожі у 1/2 частині домоволодіння по АДРЕСА_1.

Прибудову та переобладнання 1/2 частини домоволодіння закінчено ОСОБА_2 у 2013 році.

З відповіді від 14 листопада 2012 року, наданої КП «Архітектурно-планувальне бюро Нововодолазького району» на звернення ОСОБА_2 щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом прибудов нею не надано всіх належних документів, зокрема, документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташована належна їй частина житлового будинку та прибудинкових споруд.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної такасаційної інстанцій,виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження права власності або права користування земельною ділянкою, що унеможливлює визначення меж земельної ділянки та визнання за нею права власності на самочинне будівництво. Крім того, не надала доказів винної поведінки у діях відповідача щодо перешкоджання ОСОБА_2 користуватися спірною земельною ділянкою.

Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2012 року, від 06 березня 2013 року,

від 27 листопада 2013 року, від 04 червня 2014 року, від 12 липня 2017 року,

від 11 жовтня 2017 рокуне можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справах рішення та передав справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справ.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 червня 2012 року суд на підставі норм частини п'ятої статті 376 ЦК України виходив з того, що розпорядженням Личаківської районної державної адміністрації Львівської міської ради позивачу дозволено здійснити добудову його частини будинку на земельній ділянці, яка передана позивачу у користування; самочинне будівництво відповідає державним стандартам, будівельним нормам і правилам, відповідним нормативним актам з пожежної безпеки та санітарному законодавству.

Отже, зі змісту наведеного судового рішення та судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не вбачається неоднакового застосування судом першої, апеляційної та касаційної інстанцій одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини.

Таким чином, у справі, яка переглядається, положення норм ЦК України застосовано правильно, рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі, яка переглядається, є законними, а тому в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, пунктом 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня

2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»,Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2, поданої представником - ОСОБА_3, про перегляд рішення Нововодолазського районного суду Харківської області від 01 квітня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк