Провадження № 2/219/671/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 травня 2018 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
судді Павленко О.М.,
за участі секретаря Брагіної М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
в с т а н о в и в:
позивач ОСОБА_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування житловим приміщенням жилим будинком, який розташований за адресою: Донецька область, м. Бахмут, вул. Корсунського, буд. № 55.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 02 червня 1998 року її мати ОСОБА_5 подарувала їй дві треті частини жилого будинку, який розташований за адресою: Донецька область, місто Артемівськ (на теперішній час м. Бахмут) вулиця Корсунського будинок № 55 на земельній ділянці розміром 450 кв. м. Даний договір був посвідчений завідуючою Першою Артемівською нотаріальною конторою Донецької області ОСОБА_6 і зареєстрований в реєстрі за № 1-3777 та 12 березня 2002 року, 2/3 частини жилого будинку були зареєстровані в Артемівському бюро технічної інвентаризації на її ім'я - ОСОБА_1, реєстрова запис: № 19-2877. Після смерті її матері ОСОБА_5, 16 січня 2008 року, вона отримала спадщину, яка складалася з 1/3 житлового будинку, який розташований за адресою: Донецька область, місто Артемівськ вулиця Корсунського будинок № 55, а тому вона є одноосібним власником вказаного житлового будинку. 18 лютого 2016 року місто Артемівськ Донецької області, було перейменоване в місто Бахмут Донецької області. З 22.03.2002 року в вищевказаному будинку у якості члена сімї був зареєстрований її колишній чоловік - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який деякий час проживав разом з ними. З 17.10.2003 року в вищевказаному будинку у якості члена сімї був зареєстрований її рідний брат - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, який деякий час проживав разом з ними. 3 21.03.2001 року в вищевказаному будинку у якості члена сімї був зареєстрований її племінник - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, який деякий час проживав разом з ними. З початку травня 2004 року, тобто вже тринадцять років її племінник ОСОБА_4, у спірному будинку не проживає без поважних причин, оскільки виїхав в невідомому напрямку, куди їй невідомо. З початку серпня 2005 року, тобто вже дванадцять років її рідний брат ОСОБА_3 у спірному будинку не проживає без поважних причин, оскільки виїхав у невідомому напрямку, куди їй також не відомо. З 20.03.2015 року, тобто вже більше двох років її колишній чоловік ОСОБА_2 у спірному будинку не проживає без поважних причин, оскільки виїхав у невідомому напрямку, саме куди їй не відомо. Ніякої участі у витратах по оплаті комунальних послуг та утриманню житла відповідачі не приймають. Крім того, факт реєстрації відповідачів у даному будинку перешкоджає їй оформити житлову субсидію, що у свою чергу негативно може вплинути на її майновий стан. Те, що на теперішній час в будинку зареєстровані відповідачі порушує її права як власника, а тому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком.
Позивач в судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Крім того, від неї до суду надійшла заява, згідно якої вона просила розглянути справу у її відсутність, підтримала позовні вимоги та не заперечувала проти постановлення заочного рішення (а.с.62,80).
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідачів.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує.
Суд, дослідивши докази у справі, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що відповідно до договору дарування будинку від 02 червня 1998 року посвідченого завідуючою Першої Артемівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за № 1-3777, ОСОБА_5 подарила, а ОСОБА_1 прийняла у дар дві треті частини жилого будинку, які складаються з трьох жилих кімнат, який розташований за адресою: м. Артемівськ, вул. Корсунського, будинок № 55 на земельній ділянці розміром 450.0 кв. м.(а.с.55).
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09.11.2017 року шлюб між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, був розірваний (а.с.103-104).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до листа начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області підполковника поліції ОСОБА_13 від 10.04.2018 року № 9873/201/05-2018, згідно обліків Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області громадянин ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з приводу чинення йому перешкод з боку будь якої особи щодо недопущення його до будинку № 55 по вул.. Корсунського в м. Бахмут Донецької області не звертався (а.с.100).

Згідно листа начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області підполковника поліції ОСОБА_13 від 10.04.2018 року № 9871/201/05-2018, згідно обліків Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області громадянин ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, з приводу чинення йому перешкод з боку будь якої особи щодо недопущення його до будинку № 55 по вул. Корсунського в м. Бахмут Донецької області не звертався (а.с.101).

Відповідно до листа начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області підполковника поліції ОСОБА_13 від 10.04.2018 року № 9872/201/05-2018, згідно обліків Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області громадянин ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, з приводу чинення йому перешкод з боку будь якої особи щодо недопущення його до будинку № 55 по вул. Корсунського в м. Бахмут Донецької області не звертався (а.с.102).

Згідно листів головного лікаря КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» від 22.02.2018 року № 981, 982,983 громадяни ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, які проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, за період 2015-2018 років по теперішній час за амбулаторною та стаціонарною допомогою до КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не зверталися, у списках санпропускників та травмпункту не значаться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числяться, медична документація в реєстратурі відсутня, у лікаря онколога та у лікаря ендокринолога на обліку не перебувають та за даними архіву не числяться (а.с.74,75,76).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили.

Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підставі своїх вимог.

Судом достовірно встановлено, що відповідачі не проживають у спірному будинку більше одного року без поважної причини і між ними не було ніякої домовленості щодо збереження за ними права користування житлом, ним не користуються, відповідачі витрати, пов'язані з оплатою будинку та комунальних послуг не сплачують, а тому суд визнає відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком № 55 по вул. Корсунського в м. Бахмут Донецької області.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 81, 280-289 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України суд, -

в и р і ш и в:

позовні вимоги ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) такими, що втратили право користування житловим приміщенням -будинком № 55 по вул. Корсунського в м. Бахмут Донецької області.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня вручення повного заочного рішення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом 30-ти днів з моменту отримання копії цього рішення.

Зачне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя

ОСОБА_14