Справа № 143/174/16-ц
Провадження № 22-ц/801/95/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю.Б.,

суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 28 серпня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Марченко Л.В. у м. Погребище Вінницької області, зі складенням його повного тексту 06 вересня 2018 року,

у справі № 143/174/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Погребищенської міської ради Вінницької області, ОСОБА_5, про усунення перешкод у здійсненні права власності житловим будинком шляхом визнання відповідача особою, що втратила право на користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_5, про визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 2/3 частини будинковолодіння та поділ майна в рівних долях, -

в с т а н о в и в:

03.02.2016 року ОСОБА_4 звернувся до Погребищенського районного суду Вінницької області із зазначеним вище позовом.

Позовна заява мотивована тим, що 22 листопада 1995 року за договором купівлі-продажу позивач за власні кошти він придбав у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Калініна (Нагірна), 14 м. Погребище Вінницької області, у якому він став проживати та проживаю до цього часу. 25.07.1996 за позивачем було зареєстровано у Вінницькому обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації право власності на цей житловий будинок за реєстровим №1888.

25.03.2005 ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_3, яка як член його сім'ї, відповідно ст. 405 ЦК України, стала проживати у зазначеному будинку із реєстрацією місця свого проживання.

Проте подружнє життя між ними не склалося, за рішенням Погребищенського районного суду від 29.12.2009, шлюб було розірвано і ОСОБА_3 змінила місце свого проживання та проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, де проживає однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_8.

На неодноразові усні звернення позивача про добровільне зняття з реєстрації проживання у його будинку відповідач не реагує, що негативно впливає на здійснення його права власності на житловий будинок та оформлення субсидії.

Просив визнати ОСОБА_3 особою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Вінницька область, Погребищенський район, м. Погребище, вул. Нагірна, 14, який належить ОСОБА_4 на праві власності.

29 лютого 2016 року ОСОБА_3 було подано зустрічний позов до ОСОБА_4 про визнання права власності на 2/3 частин будинковолодіння та поділ майна в рівних долях.

Позовна заява мотивована тим, що з відповідачем вона перебувала в шлюбі з 23.03.2005 року. Від шлюбу вони мають спільну дитину - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб між сторонами був зареєстрований 23.03.2005 року, до цього часу вони перебували в громадянському шлюбі з квітня місяця 1996 року до часу реєстрації шлюбу, проживали ІНФОРМАЦІЯ_3, вели спільне господарство.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 29.12.2009 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. В період сумісного проживання з 22 квітня 1996 року ними було переобладнано та значно поліпшено придбаний ОСОБА_4 до шлюбу житловий будинок загальною площею 38,5 м.кв. за її власні кошти, неаби якими коштами допомагала мама позивача за зустрічним позовом. До народження сина, до 1 серпня 1997 року зроблено капітальний ремонт будинковолодіння, змуровано дві груби, знято стару штукатурку у всіх кімнатах на стінах та стелі, зроблено накидку, штукатурку та побілку помешкання, збудовано перестінок, поли. Було придбано рухомого майна для облаштування будинку на загальну суму 43 157,00 грн.

Просила поділити між нею та відповідачем житловий будинок, що розташований по вул. Нагірна, 14 в м. Погребище, визнавши за нею право власності на 2/3 частин будинковолодіння. Поділити спільно нажите рухоме майно, визнавши за себало А.П. право власності на рухоме майно на суму 24 534,50 коп., визнати за нею право власності на рухоме майно на суму 18 622,50 грн.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 28 серпня 2018 року позов ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності житловим будинком шляхом визнання відповідача особою, що втратила право на користування житлом задоволено. Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом за адресою: вул. Нагірна, 14 в м. Погребище Вінницької області. Стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

В зустрічному позові ОСОБА_3 про визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 2/3 частин будинковолодіння та поділ майна в рівних долях відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 28 серпня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в позовних вимогах ОСОБА_4 до ОСОБА_3 відмовити, зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити повністю, оскільки рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованими, необєктивним, суперечить Конституції та законам України, судом при вирішенні спору неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального, які підлягають застосуванню.

Апеляційна скарга мотивована тим, що основні роботи по реконструкції було проведено в 1997-1998 роках, коли сторони проживали громадянському шлюбі. Внаслідок вкладання коштів та праці помешкання подорожчало в рази. Неаби якими коштами допомагала мама апелянта ОСОБА_9, яка постійно позичала подружжю кошти. Вказувала на те, що висновок суду про залишення житлового будинку в 2009 році не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_4 нехтував сімейними цінностями, з його ініціативи постійно виникали сварки, що призводили до душевних та моральних страждань. Після того як ОСОБА_4 змінив замок на вхідних дверях, через три місяці ним було подано позов про усунення перешкоду здійсненні права власності. Судом не надана оцінка показам свідків, які підтвердили факт проживання сторін у шлюбі з 1996 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача за первісним позовом ОСОБА_10 заперечує доводи апеляційної скарги як безпідставні, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 1995 року позивачем за первісним позовом ОСОБА_4 було придбано будинок по вул. Нагірна, 14 в м. Погребище Вінницької області та 23.01.1996 року було зареєстровано право власності у Вінницькому обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації.

25.03.2005 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, який в подальшому було розірвано, що підтверджується рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 29.12.2009 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-АМ №089328 від 12 січня 2010 року.

Відповідно до будинкової книги ОСОБА_3 зареєстрована 04.11.2004 року по вул. Нагірна, 14 в м. Погребище Вінницької області.

Згідно довідки №6854 від 30.11.2015 року, виданої виконавчим комітетом Погребищенської міської ради за адресою: вул. Нагірна, 14 в м. Погребище Вінницької області зареєстрована: ОСОБА_3, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_4. В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 не заперечувала той факт, що вона в 2009 року добровільно покинула житловий будинок по вул. Нагірна, 14 в м. Погребище Вінницької області.

Судом не прийняті до уваги пояснення відповідача ОСОБА_3 та її представника, а також третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не могли відвідувати спірний житловий будинок, оскільки ОСОБА_4 змінив вхідні замки, тому вони не могли забрати спірне рухоме майно. В судовому засіданні судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що данні особи до правоохоронних органів з даного приводу не звертались. До суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим будинком також не звертались.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 спільно з власником спірного житлового будинку не проживає, спільним побутом не пов'язана, вибула із зазначеного житла добровільно і має інше житло, у якому проживає. За таких обставин суд вірно прийшов до висновку, що право відповідача на користування ужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК.

Позивачем ОСОБА_3 суду не надано доказів того, що вона витрачала особисті кошти на здійснення добудов до будинку по вул. Нагірна, 14 в м. Погребище Вінницької області, а також не довела, що ці перебудови здійснювались в період їх спільного проживання до 2009 року так - як сам факт перебування у шлюбі не свідчить про створення спільного майна подружжя, а також те, що внаслідок такого переобладнання будинку істотно збільшилась його вартість внаслідок чого він міг бути визнаним спільною сумісною власністю подружжя. Документи, які б свідчили проте, що ОСОБА_3 приймала участь у переобладнанні та поліпшені спірного житлового будинку в матеріалах справи відсутні.

Окрім того, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 не надано доказів, щодо місцезнаходження майна, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю та поділити, його наявність знаходження на час розгляду справи у відповідача за зустрічним позовом, так як в матеріалах справи відсутній акт опису майна та підтверджуючі документи про те, що рухоме майно зазначене в зустрічній позовній заяві знаходиться у відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4.

Разом з тим вартість рухомого майна не підтверджена висновком товарознавчої експертизи, а позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 надано лише товарні чеки і видаткові накладні, які підтверджують можливе придбання певних речей на той період часу, та не містить дійсної вартості на момент розгляду справи в суді.

З огляду на встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_4 підлягає задоволенню, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 слід відмовити.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" судам роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити із того, що відповідно до чинного законодавства спільною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. п. 1, 2 ст. 17, ст. 18 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету; 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й т обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення ч. 1 ст. 24 КпШС України, ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" та від 22 грудня 1995 року N 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Суд першої інстанції наведене врахував та вірно вважав, що позивачем ОСОБА_3 не доведено ту обставину, що нею витрачалися особисті кошти на переобладнання будинку, в результаті чого істотно збільшилась його вартість. Покази допитаних в судовому засіданні свідків не протирічать поясненням ОСОБА_4, згідно яких до офіційно укладеного в 2005 році шлюбу вони, як сім, спільно не проживали та спільне господарство не вели, а лише підтримували відносини, оскільки він визнавав батьківство сина.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги про те, що таке переобладнання здійснювалося за кошти мами апелянта ОСОБА_9, яка постійно позичала подружжю кошти, оскільки вони не підтверджені відповідними доказами.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Оскільки позивач ОСОБА_9 не довела суду те, що зазначене нею рухоме майно дійсно було придбане подружжям, та таке майно наявне на час припинення спільного ведення господарства, а також не довела вартість такого майна, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача в ці частині.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що залишення житлового будинку в 2009 році було вимушеним, оскільки ОСОБА_4 нехтував сімейними цінностями, з його ініціативи постійно виникали сварки, що призводили до душевних та моральних страждань, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Переглядаючи в апеляційному порядку судове рішення, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 375, 379, 382, 384, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 28 серпня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати, повязані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за ОСОБА_3

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2018 року.

Головуючий: Войтко Ю.Б.

Судді: Міхасішин І.В.

ОСОБА_11