ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року

м.Суми

Справа №580/2004/14-ц

Провадження № 22-ц/788/537/18

Апеляційний суд Сумської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Кононенко О.Ю., Криворотенка В.І.,

за участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Пристайлівська сільська рада Лебединського району Сумської області,

особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лебединського районного суду Сумської області у складі судді Подопригори Л.І. від 14 листопада 2014 року, ухвалене у м. Лебедин,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 предявив до суду даний позов, обґрунтовуючи вимоги тим, що 06 липня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу він придбав у Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Світанок» дві будівлі корівників, що підтверджується актом прийому-передачі, накладною та квитанцією до прибуткового касового ордеру.

Позивач зазначав, що сторони правочину домовились щодо усіх істотних умов договору, тобто відбулось повне виконання договору, проте договір нотаріально не посвідчений.

На даний час позивач позбавлений можливості нотаріально посвідчити укладений 06 липня 2004 року договір купівлі-продажу з тих підстав, що державна реєстрація Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Світанок» 04 грудня 2007 року припинена.

Посилаючись на те, що він увесь час з 2004 року користувався і продовжує добросовісно, безперервно та відкрито володіти і користуватися вищевказаним майном, доглядає та утримує його, робить поточний і капітальний ремонт, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на два корівники за набувальною давністю.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 14 листопада 2014 року позов задоволений.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на корівник під літерою «А-1», зовнішня площа якого становить 1036 кв. м, а внутрішня площа - 948,6 кв. м; на корівник під літерою «Б-1», зовнішня площа якого становить 753,4 кв. м, а внутрішня площа - 709,8 кв. м, які розташовані в с. Гірки Лебединського району Сумської області по вул. Лісна, 12.

Рішення мотивоване тим, що позивач добросовісно заволодів спірним нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним більше десяти років, а тому відповідно до вимог ст. 344 ЦК України набув право власності на це майно.

У лютому 2018 року ОСОБА_2, який не брав участі у справі, подав апеляційну скаргу на судове рішення, в якій просить рішення скасувати з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Скарга мотивована тим, що він на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 квітня 2014 року є власником комплексу молочнотоварної ферми: адмінбудівлі під літ. «А», корівника під літ. «Б», телятника під літ. «В», молочного блоку під літ. «Г», гаражу під літ. «Д», навісу під літ. «Е», навісу під літ. «Ж», корівника під літ. «З», - загальною площею 3198,6 кв. м, який розташований за адресою: вулиця Лісна, 12, село Гірки Лебединського району Сумської області. Земельна ділянка площею 7,8158 га, на якій розташований майновий комплекс, передана йому в користування на підставі договору оренди від 27 жовтня 2010 року. Отже, суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та обов'язки.

Крім того, під час ухвалення рішення суд не урахував розяснення, викладені у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 і не з'ясував питання, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його нотаріального посвідчення та чи втрачена така можливість, чи немає інших підстав нікчемності правочину.

05 квітня 2018 року надійшов письмовий відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому позивач зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про набуття ним права власності за набувальною давністю на спірне нерухоме майно. Доводи скарги про відсутність на орендованій земельній ділянці іншого нерухомого майна, яке б належало третім особам, крім ОСОБА_2, спростовуються довідкою Пристайлівської сільської ради від 04 квітня 2018 року. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Пристайлівська сільська рада Лебединського району у поданому відзиві висловила позицію, яка зводиться до того, що ОСОБА_1 є фактичним власником спірного нерухомого майна, яким він більше десяти років відкрито, безперервно володіє і користується. Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу корівників неможливе у звязку з ліквідацією юридичної особи продавця.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_4 і представник відповідача адвокат ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що 06 липня 2004 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Світанок» в особі ліквідатора ОСОБА_6 і ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу двох будівель корівників загальною вартістю 4000 грн. Договір нотаріально не посвідчений (ас. 8-9).

Позивач прийняв будівлі та сплатив за них грошові кошти, що підтверджується актом прийому-передачі від 06 липня 2004 року і квитанцією № 27 від 09 липня 2004 року (ас. 10-11).

Згідно з технічним паспортом будівель корівників, які знаходяться в с. Гірки Лебединського району Сумської області по вул. Лісна, 12, корівник під літерою «А-1» має зовнішню площу 1036 кв. м та внутрішню площу 948,6 кв. м; корівник під літерою «Б-1» має зовнішню площу 753,4 кв. м та внутрішню площу 709,8 кв. м (ас. 12-19).

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 29 листопада 2007 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Світанок» ліквідовано як юридична особа, а тому позивач позбавлений можливості нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу придбаних корівників (ас. 20-21).

Установивши ці обставини, суд першої інстанції керувався ст.ст. 328, 344 ЦК України й дійшов висновку про те, що з 6 липня 2004 року ОСОБА_1 добросовісно володіє спірними будівлями; продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном на протязі більше десяти років, отже, набув право власності на будівлі корівників за набувальною давністю.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Згідно з доданими до апеляційної скарги копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 квітня 2014 року і витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_2 16 квітня 2014 року зареєстрований на праві приватної власності комплекс молочнотоварної ферми за адресою: Сумська область, Лебединський район, с. Гірки, вулиця Лісна, будинок 12, - загальною площею 3198, 6 кв. м, до складу якого, у тому числі, входять корівник під літ. «Б», корівник під літ. «З» (ас. 51-53).

Тобто, станом на 04 листопада 2014 року (на день пред'явлення позову) і на день ухвалення 14.11.2014 року оскарженого рішення власником двох корівників за спірною адресою був ОСОБА_2, який не був залучений до участі у справі.

Крім того, частиною четвертою статті 130 ЦПК України (в редакції, на час розгляду і вирішення справи) визначено, що ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до другого речення частини четвертої статті 174 ЦПК України 2004 року якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суд першої інстанції, врахувавши заяву відповідача про визнання позову і ухваливши у попередньому судовому засіданні рішення про визнання за позивачем права власності на два корівники, що знаходяться за тією ж адресою, що і майно, належне особі, яка подала апеляційну скаргу; не перевірив, чи не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб визнання відповідачем позову.

Отже, суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи, під час ухвалення рішення не вирішив питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

У звязку з цим суд апеляційної інстанції визнає обґрунтованими доводи скарги про те, що суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Разом з тим, суд відхиляє аргументи, наведені у відзивах ОСОБА_1 і Пристайлівської сільської ради, що за спірною адресою розташовані господарські будівлі, які належать іншим особам, ніж ОСОБА_2, оскільки відповідна довідка сільської ради не містить посилання на правовстановлюючі документи орендарів чи власників будівель.

Щодо договору оренди земельної ділянки від 27 жовтня 2010 року, укладеного між Лебединською райдержадміністрацією і фізичною особою підприємцем, на який посилаються як особа, яка подала апеляційну скаргу, так і сторони у справі; суд апеляційної інстанції не приймає ці доводи з тих підстав, що із договору не вбачається, що спірні будівлі розташовані саме на цій земельній ділянці.

Крім того, не можна визнати обґрунтованим висновок суду про задоволення вимог, який мотивований тим, що згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Положення щодо набувальної давності закріплені у ЦК України, зокрема, як первісний спосіб набуття права власності, оскільки права набувача залежать не від волевиявлення попереднього власника, а від сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України - добросовісності заволодіння, відкритості та безперервності подальшого володіння річчю протягом певного строку.

Отже, для правильного вирішення спору, пов'язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід належним чином встановлювати обставини, що мають значення для справи, та враховувати, зокрема, наступне:

- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 9 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» також роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Пред'являючи даний позов, ОСОБА_1 посилався на отримання спірних двох будівель корівників у власність на підставі договору купівлі-продажу від 06 липня 2004 року, тобто підставне (титульне) заволодіння майном.

Проте суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, неправильно встановив характер правовідносин сторін у справі, до яких застосував норми статті 344 ЦК України, що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки підставне (титульне) заволодіння майном виключає можливість застосування набувальної давності, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_1 При цьому суд не врахував, що у договорі купівлі-продажу від 06 липня 2004 року, на який позивач посилався як на належний доказ заявлених позовних вимог, зазначено, що спірне майно знаходиться у с. Пристайлово Лебединського району Сумської області, у той час як право власності ОСОБА_1 просив визнати на корівники, розташовані за адресою: Сумська область, Лебединський район, с. Гірки, вулиця Лісна, будинок 12.

Щодо доводу скарги про те, що суд попередньої інстанції не з'ясував обставини стосовно додержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, суд апеляційної інстанції не робить правових висновків, оскільки предметом і підставою позову є визнання права власності на підставі ст. 344 ЦК України, а не визнання договору дійсним.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі (п.4 ч. 3 ст. 376 ЦПК).

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_2, а рішення Лебединського районного суду Сумської області від 14 листопада 2014 року скасовує і ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання права власності за набувальною давністю на корівники, розташовані за адресою: Сумська область, Лебединський район, с. Гірки, вулиця Лісна, будинок 12.

Відповідно до статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції вирішує питання розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_2 у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 14 листопада 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Пристайлівської сільської ради про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (буд.23, вул. Миру, с. Пристайлове, Лебединський район, Сумська область, 42232, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (кв. 12, буд. 6, вул. Дрьоміна, м. Лебедин, Сумська область, 42200, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) понесені судові витрати 2239 (дві тисячі двісті тридцять девять) грн 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді: О.Ю.Кононенко

ОСОБА_8

Дата складення повного судового рішення 03 травня 2018 року

ОСОБА_9Біляєва