П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 квітня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі № 308/17525/13-ц на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 17 грудня 2015 року, головуючий суддя Бедьо В.І., про задоволення подання заступника начальника міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон, -

встановив:

ОСОБА_1 оскаржила ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 17.12.2015, якою задоволено подання заступника начальника Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон боржника на період існування заборгованості за виконавчим листом № 712/17525/13, виданим Ужгородським міськрайонним судом 16.07.2014. На думку апелянта, ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки подання держвиконавця та рішення суду не ґрунтуються на доказах щодо ухилення боржника від виконання судового рішення та наявності у нього відповідного умислу. Сама по собі наявність боргу за судовим рішенням не є доказом ухилення від його виконання. Застосованим обмеженням суд порушив і гарантоване особі законом право на свободу пересування, в т.ч., і право виїзду за кордон. Про ухвалу суду боржник дізнався лише 03.11.2017 після ознайомлення з матеріалами справи її представника. Просить ухвалу скасувати, у задоволенні подання відмовити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність учасників процесу, обговоривши доводи скарги, оглянувши матеріали виконавчого провадження № 44516638, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17.12.2015 задоволено подання заст. начальника Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_2 «а»/11, ІПН НОМЕР_1, на період існування заборгованості за виконавчим листом № 712/17525/13, виданим Ужгородським міськрайонним судом 16.07.2014 (а.с. 13-14). Із установленим обмеженням ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон колегія суддів погодитись не може.

04.12.2015 заст. начальника Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області ОСОБА_2 звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження права ОСОБА_1 у виїзді за кордон (а.с. 1). Ініціатор подання мотивував його тим, що на виконанні перебуває виконавче провадження із примусового виконання виконавчого листа № 712/17525/13, виданого Ужгородським міськрайонним судом 16.07.2014 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ ОСОБА_4» заборгованості у сумі 220991,07 грн і судових витрат у сумі 2209,91 грн. Виконавче провадження відкрито 28.08.2014, проте, станом на 23.01.2012, строк добровільного виконання рішення був установлений боржнику до 04.09.2014. На майно боржника 01.09.2014 накладено арешт. Однак, станом на 03.12.2105 боржник не вчинив дій, спрямованих на виконання рішення суду, на виклики держвиконавця боржник не зявлявся. Посилаючись на ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV), на ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII), ст. 19 ч. 1 п. 8 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», ст. 377-1 ЦПК України (указані норми законодавства в редакції, що була чинною на час звернення держвиконавця із поданням та вирішення його судом), держвиконавець просив суд встановити тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за кордон.

Судове рішення в цивільній справі, що набрало законної сили, є обовязковим до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 14 ч.ч. 1, 2 ЦПК України), примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу і здійснюється відповідно до Закону № 606-XIV. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1, ст. 2 ч. 1, ст. 11 ч. 1 Закону № 606-XIV, держвиконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Заходи примусового виконання судового рішення, визначені ст. 32 Закону № 606-XIV і таким є, передусім, звернення стягнення на грошові кошти, заробітну плату, інше майно боржника. Аналогічно ці питання врегульовані чинними на час розгляду скарги апеляційним судом законодавчими актами (ст. 129-1 Конституції України, ст. 1, ст. 5 ч. 1, ст. 10, ст. 18 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), що набрав чинності з 05.10.2016).

У процесі здійснення виконавчого провадження держвиконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням (ст. 11 ч. 3 п. 18 Закону № 606-XIV (аналогічно ст. 18 ч. 3 п. 19 Закону № 1404-VIII), ст. 6 ч. 1 п. 5, ч. 2 Закону № 3857-XII), це питання вирішується згідно із ст. 377-1 ЦПК України у відповідній редакції. З метою належного і повного виконання рішення законом покладався на виконавця обовязок провести перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання, а в подальшому проводити таку перевірку кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (ст. 52 ч. 8 Закону № 606-XIV).

Предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобовязань за умови обєктивної спроможності божника виконувати зобовязання, відсутності перешкод для цього (наприклад, приховування майна, коштів, документів, порушення умов щодо арешту майна та заборони його відчуження, створення інших перешкод для виконання рішення тощо).

Втім, у поданні не міститься вказівки на вчинення держвиконавцем жодної (окрім арешту майна боржника та заборони його відчуження) з необхідних конкретних дій, спрямованих на забезпечення примусового виконання рішення суду. До подання додані копії окремих документів виконавчого провадження: виконавчого листа у справі № 712/17525/13, виданого Ужгородським міськрайонним судом 16.07.2014 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ ОСОБА_4» заборгованості у сумі 220991,07 грн і судових витрат у сумі 2209,91 грн; постанов від 28.08.2014 і від 01.09.2014 про відкриття виконавчого провадження № 44516638 та арешт майна боржника ОСОБА_1 і оголошення заборони його відчуження; актів держвиконавця від 20.08.2015 і від 03.12.2015 про вихід за місцем проживання боржника (м. Ужгород, вул. Благоєва, 1 «а»/11), де двері ніхто не відчинив, і про неявку боржника на виклик держвиконавця; двох викликів держвиконавця, адресованих боржнику (а.с. 2-10).

Водночас до подання не додано доказу виконання держвиконавцем вимог ст. 25 ч. 5, ст. 31 ч. 1 Закону № 606-XIV щодо надсилання копії постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом із повідомленням про вручення, що, відповідно, вказувало б на доведення до відома боржника положень закону щодо добровільного виконання рішення суду. Відсутній такий доказ і в матеріалах виконавчого провадження № 44516638. Інших документів, доказів і матеріалів у справі на час розгляду подання судом першої інстанції не було.

Тобто, на час розгляду подання судом дані про реальні дії держвиконавця, спрямовані на примусове виконання рішення суду за рахунок коштів, іншого майна боржника, про вжиття передбачених законом заходів для виявлення відповідного майна та забезпечення примусового виконання рішення суду у справі були відсутні. Судом першої інстанції виконавче провадження № 44516638 не оглядалося.

З матеріалів виконавчого провадження № 44516638 убачається, що держвиконавець вживав певних заходів для виконання рішення суду, зясовував наявність у боржника грошових коштів і майна. Зокрема, держвиконавець отримав інформацію про одержання ОСОБА_1 у 2014 році заробітної плати у приватному підприємстві «Леся», розташованому за адресою: м. Ужгород, вул. Благоєва, 1 «а»/11, оплати за роботу у виборчій комісії, іншого доходу від іншого податкового агента (а.с. 25, 26, 37, 40 в.п.); про відсутність зареєстрованих за боржником транспортних засобів.

Матеріали виконавчого провадження № 44516638, зібрані після звернення до суду із зазначеним поданням та його розгляду, вказують на те, що:

ОСОБА_1: є власником 11/100 часток у праві власності на нежитлове приміщення № 147 «б» по вул. Собранецькій в м. Ужгороді, право зареєстроване 06.11.2013 (власником інших 11/100 часток з цієї ж дати є ОСОБА_3О.); є власником 1/4 частки у праві власності на квартиру № 11 у будинку № 1 «а» по вул. Благоєва в м. Ужгороді (якою володіла до цього на паві спільної сумісної власності), право зареєстроване 06.11.2013 (а.с. 48-58 в.п.);

ОСОБА_3 є засновником ПП «Леся», зареєстрованого з 26.05.2000 за адресою: м. Ужгород, вул. Благоєва, 1 «а»/11 (а.с. 59-60 в.п.). Це підприємство не перебуває в стані припинення, є зареєстрованим і на час апеляційного розгляду справи, його засновником і керівником є ОСОБА_3

Постановою держвиконавця від 17.06.2016 виконавчий документ повернуто стягувачу ПАТ «ВТБ ОСОБА_4» з підстави, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV - стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа (а.с. 64 в.п.). Даних про повторне предявлення виконавчого листа у справі № 712/17525/13, виданого Ужгородським міськрайонним судом 16.07.2014, до примусового виконання в справі немає.

Таким чином, матеріали справи вказують на те, що держвиконавець своєчасно не використав усі можливі заходи для примусового виконання судового рішення. Даних про будь-які перешкоди для звернення стягнення на заробітну плату, інші доходи чи майно боржника, як і про перешкоди для подання держвиконавцем доказів, що повинні були бути надані суду із поданням, немає. Відповідні обставини, що мають значення в справі, були замовчані держвиконавцем і не були зазначені в поданні, не були повідомлені суду. Заходи, спрямовані на зясування майнового стану боржника, виявлення його доходів, майна були вчинені одноразово, даних про здійснення перевірок виконавцем майнового стану боржника у передбаченому законом порядку у справі немає. Держвиконавець і суд не врахували також, що йдеться про стягнення боргу із солідарних боржників, що дає істотні додаткові можливості для реального виконання рішення суду і, відповідно, має значення для вирішення питання щодо обмеження конкретного боржника у праві виїзду за кордон. Ці можливості не були використані держвиконавцем.

Обмеження свободи пересування боржника, що є додатковим заходом забезпечення виконання судового рішення, якщо загальновживані заходи стягнення є недостатніми, вичерпані, не повинно застосовуватися, якщо не є конче необхідним і обґрунтованим. Саме по собі посилання на заборгованість за виконуваним судовим рішенням за відсутності відповідних доказів не свідчить про ухилення боржника від виконання зобовязання. Посилання на процесуальні норми та на Закони України № 606-XIV і № 3857-XII хоч і відповідають характеру вирішуваного питання, проте, не є достатнім обґрунтуванням для обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон. Належних доводів по суті вирішуваного питання та обґрунтування їх відповідними доказами подання не містить. Стягнення не провадилося передусім через невжиття необхідних для цього заходів у передбачених законом обсягах і формах, негативні наслідки таких дій або бездіяльності держвиконавця не можуть перекладатися на боржника у виконавчому провадженні.

Тож установлено, що доказів вчинення боржником дій, спрямованих на ухилення від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, у справі немає. Не обґрунтував такими доказами свою ухвалу від 17.12.2015 і суд першої інстанції. Ухвала суду про задоволення подання ґрунтується, по суті, на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України у редакції на час вирішення справи місцевим судом, ст. 81 ч. 6 цього Кодексу в чинній редакції) і не відповідає вимогам закону.

Поза тим, виконавче провадження, саме в рамках і з метою здійснення якого було встановлене обмеження боржника у праві виїзду за кордон, наразі не перебуває на виконанні, що, власне, виключає наявність належної і достатньої підстави для такого обмеження.

За таких обставин, подання є необґрунтованим, а суд на порушення вимог закону не вмотивував належним чином свого рішення. Доводи апелянта про обізнаність із фактом постановлення оскаржуваної ухвали лише в жовтні 2017 року підтверджуються, зокрема, зареєстрованою Ужгородським міськрайонним судом заявою представника апелянта адвоката ОСОБА_4 (а.с. 41), не спростовані та не суперечать обставинам справи.

Відтак, з урахуванням положень ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, вимог ст.ст. 212-215 цього Кодексу в редакції на час вирішення подання судом першої інстанції (відповідно, ст.ст. 12, 13, 76-81, 263-265 чинної редакції ЦПК України) щодо законності і обґрунтованості судового рішення, суд першої інстанції не мав належних і достатніх підстав для задоволення необґрунтованого і бездоказового подання держвиконавця, а тому постановив необґрунтовану ухвалу, яку на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України слід скасувати, у задоволенні подання відмовити.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 17 грудня 2015 року скасувати, у задоволенні подання заступника начальника міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає. Повне судове рішення складене 26 квітня 2018 року.

Судді