Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 761/19979/16-ц

провадження № 61-2186 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року у складі судді Піхур О. В. та на рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року у складі колегії суддів Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2016 року ОСОБА_4 подала до суду позов до ОСОБА_5 про визнання договору суборенди дійсним, стягнення заборгованості та просила суд визнати дійсним укладений 12 грудня 2014 року між нею та ОСОБА_5 договір суборенди квартири (далі - договір суборенди) дійсним та стягнути на її користь зі ОСОБА_5 у рахунок заборгованості за договором 829 672,00 грн, а також судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначала, що 12 грудня 2014 року між нею та ОСОБА_5 в усній формі було укладено договір суборенди, предметом якого є суборенда житла - квартири АДРЕСА_1

Відповідно до умов усного договору суборенди ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_5 прийняв у тимчасове платне володіння та користування строком з 12 грудня 2014 року до 12 вересня 2015 року квартиру, яка належить товариству з обмеженою відповідальністю «Золотоворітське» на підставі свідоцтва про право власності від 06 травня 2009 року Серії НОМЕР_1, виданного Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Умовами договору передбачено, що за користування квартирою ОСОБА_5 повинен щомісячно до 10 числа поточного місяця сплачувати 8500,00 доларів США орендної плати, однак, останній здійснював таку плату не в повному обсязі, у зв'язку з чим станом на 23 квітня 2015 року його заборгованість складала 32 000 доларів США.

Згідно з розпискою ОСОБА_5 від 22 квітня 2015 року він зобов'язувався виплатити ОСОБА_4 32 000 доларів США боргу до 29 квітня 2015 року, проте станом на 24 травня 2016 року не виплатив її.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року позов задоволено частково, визнано дійсним договір суборенди квартири та стягнуно зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 803 840,00 грн суми боргу, 3% річних від простроченої суми боргу за період з 29 квітня 2015 року по 24 травня 2016 року у розмірі 25 832,10 грн та 7441,20 грн на відшкодування судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково та стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 803 840 грн. суми боргу, 3% річних від простроченої суми боргу за період з 29 квітня 2015 року по 24 травня 2016 року в розмірі 25 832,10 грн та 7441,20 грн на відшкодування судових витрат.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Апеляційний суд виходив із того, що правові підстави для визнання дійсним договору суборенди відсутні, оскільки в даному випадку сторони спочатку діяли на підставі попереднього договору оренди та усних домовленостей, а згодом, за взаємною згодою, замінили первісне зобов'язання новим - борговим зобов'язанням, за яким на підставі відповідної боргової розписки ОСОБА_5 зобов'язаний сплатити ОСОБА_4 суму боргу.

05 грудня 2017 року ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_5, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на зазначені судові рішення.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» зазначену касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

26 січня 2018 року суддею Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відкрито касаційне провадження в даній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2018 року за клопотанням особи, яка подала касаційну скаргу, зупинено виконання рішення апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року до завершення розгляду касаційної скарги.

Статтею 338 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 03 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Золотоворітське» було укладено договір оренди квартири.

Відповідно до пункту 8.2. цього договору орендар має право здавати квартиру в суборенду.

10 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено попередній договір суборенди квартири, умовами якого визначено, що основний договір суборенди має бути підписаний до 13 грудня 2014 року строком на 12 місяців із установленою щомісячною орендною платою 8500,00 доларів США.

12 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в усній формі було укладено договір суборенди квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_5 прийняв у тимчасове платне володіння та користування строком з 12 грудня 2014 року до 12 вересня 2015 року квартиру.

Умовами договору передбачено, що за користування квартирою ОСОБА_5 повинен щомісячно до 10 числа поточного місяця сплачувати 8500,00 доларів США орендної плати, однак, останній здійснював таку плату не в повному обсязі, у зв'язку з чим станом на 23 квітня 2015 року його заборгованість складала 32 000 доларів США.

Квартира належить ТОВ «Золотоворітське» на підставі свідоцтва про право власності від 06 травня 2009 року Серії НОМЕР_1, виданного Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором суборенди квартири виконала в повному обсязі.

ОСОБА_5 свої зобов'язання за договором суборенди квартири виконував неналежним чином, а саме платив орендну плату не в повному обсязі, у звязку з чим, станом на 23 квітня 2015 року його борг складав 32000,00 доларів США, що підтверджується розпискою ОСОБА_5 від 22 квітня 2015 року.

Згідно з указаною розпискою ОСОБА_5 зобов'язувався виплатити борг до 29 квітня 2015 року, однак, так і не виплатив його та порушив зобов'язання за розпискою.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (стаття 811 ЦК України)

Однак, указана норма не містить імперативного застереження, що недодержання сторонами письмової форми договору найму має наслідком його недійсність (нікчемність).

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що відсутні правові підстави для визнання дійсним договору суборенди квартири, а тому рішення суду першої інстнації в цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Принцип диспозитивності цивільного судочинства передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (стаття 11 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Відповідно до статті 4, пункту 5 частини другої статті 119 ЦПК України (України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) положень підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

При розгляді справи суд застосовує той закон, який регулює спірні правовідносини.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки в даному випадку ОСОБА_4 обґрунтовує свою вимогу про стягнення зі ОСОБА_5 829 672 грн. боргу наявністю боргової розписки, до даних правовідносин підлягають застосуванню положення параграфу 1 Глави 71 ЦК України.

З огляду на викладене, на підставі боргової розписки від 22 квітня 2015 року на суму 32 000 США ОСОБА_5 зобов'язаний сплатити ОСОБА_4 суму боргу, перераховану у гривні за правилами ч. 2 ст. 533 ЦК України, що складає 803 840 грн. та три проценти річних від цієї суми за час прострочення станом на 24 травня 2016 року, що складає 25 832,10 грн, а всього - 829 672 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що сума 3% річних повинна бути меншою на 65,10 грн, оскільки кінцевою датою повернення боргу є 29 квітня 2015 року, а тому прострочення почалося з 30 квітня 2015 року, не заслуговують на увагу з огляду на те, що апеляційний суд правильно встановив, що аналіз тексту розписки свідчить про те, що останньою датою повернення боргу є дата, яка передує 29 квітня 2015 року, тобто 28 квітня 2015 року, а з 29 квітня 2015 року починається прострочення виконання зобов'язання.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права чи порушенням процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року та на рішення апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат