Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 710/2175/15-ц

провадження № 61-5322св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «ЛНЗ-Агро»,

представник відповідача - Алексєєв ОлександрАнатолійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 26 лютого 2016 року в складі судді Кравчука В. М. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2016 року в складі колегії суддів: Подороги В. М., Демченка В. А., Василенко Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ЛНЗ-Агро» (далі - СТОВ «ЛНЗ-Агро») про визнання договору оренди землі недійсним, повернення земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 24 квітня 2015 року за нею визнано право власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 3,91 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Буртівської сільської ради Шполянського району Черкаської області, належну ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

У Буртівській сільській раді Шполянського району Черкаської області вона дізналася, що успадкована нею після смерті ОСОБА_7 земельна ділянка перебуває в оренді відповідно до договору, укладеного між ОСОБА_7 та СТОВ «ЛНЗ-Агро».

Зазначала, що достовірно знала, що ОСОБА_7 не підписувала договір оренди, тому вона звернулася до СТОВ «ЛНЗ-Агро», в якому їй надали ксерокопію договору, актів приймання-передачі земельної ділянки та межових знаків на зберігання.

Зі змісту акта приймання-передачі земельної ділянки в оренду вбачається, що земельна ділянка була передана ще в 2012 році, тобто задовго до договору оренди землі від 26 липня 2014 року.

Ознайомившись із наданим їй договором оренди земельної ділянки від 26 серпня 2014 року, укладеним між ОСОБА_7 та СТОВ «ЛНЗ-Агро» терміном на 10 років, виявила, що у вказаних документах підпис вчинений не ОСОБА_7, а іншою особою, оскільки протягом останніх місяців життя ОСОБА_7 хворіла і не могла підписати вказаний договір без її відома.

Крім того, ОСОБА_7 нікого не уповноважувала на оформлення договору оренди.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила визнати договір оренди земельної ділянки від 26 серпня 2014 року, площею 3,9074 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладений між ОСОБА_7 та СТОВ «ЛНЗ-Агро», зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційною службою Шполянського районного управління юстиції Черкаської області 26 серпня 2014 року, недійсним з моменту його укладення, зобов'язати СТОВ «ЛНЗ-Агро» повернути їй земельну ділянку площею 3,9074 га, розташовану на території Буртівської сільської ради Шполянського району Черкаської області.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 26 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між ОСОБА_7 та СТОВ «ЛНЗ-Агро» 26 серпня 2014 року було укладено договір оренди землі, умови якого виконуються відповідачем в повній мірі. Позивач ОСОБА_4, яка успадкувала передану в оренду СТОВ «ЛНЗ-Агро» земельну ділянку, протягом двох років дії договору отримує орендну плату. Відсутність волевиявлення ОСОБА_7 на укладення спірного договору не знайшла свого підтвердження, отже, позовні вимоги є безпідставними.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить ухвалені в справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не відповідають обставинам справи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

У січні 2018 року справу Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку належала земельна ділянка площею 3,91 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Буртівської сільської ради Шполянського району Черкаської області.

26 серпня 2014 року ОСОБА_7 уклала із СТОВ «ЛНЗ-Агро» договір оренди земельної ділянки площею 3,9074 га, який 26 серпня 2014 року був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 24 квітня 2015 року за ОСОБА_4 визнано право власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 3,91 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Буртівської сільської ради Шполянського району Черкаської області, яка належала ОСОБА_7

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 липня 2015 року, на підставі рішення суду було проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 3,9074 га.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи від 29 січня 2016 року № 9/52/16-23, підпис від імені ОСОБА_7 в графі «Орендодавець» пункту 16 «Реквізити сторін, та підписи сторін» договору оренди землі від 26 серпня 2014 року виконаний не ОСОБА_7, а іншою особою.

Суд вважав, що висновок експертизи не може бути доказом порушення прав позивача.

Згідно з довідкою від 21 грудня 2015 року № 563, виданою СТОВ «ЛНЗ-Агро», ОСОБА_7 згідно з договором оренди від 26 серпня 2014 року передбачена сума орендної плати - 4 803 грн 52 коп., нараховано за 2014 рік - 4 803 грн 52 коп., фактично отримано за 2014 рік 4 082 грн 99 коп.

Відповідно до видаткового касового ордера від 8 вересня 2015 року № 1145 ОСОБА_4 8 вересня 2015 року отримала від СТОВ «ЛНЗ-Агро» 5 009 грн орендної плати.

Факт отримання ОСОБА_4 орендної плати згідно з договором оренди землі від 26 серпня 2014 року, укладеним між ОСОБА_7 та СТОВ «ЛНЗ-Агро», не заперечувався нею, як при розгляді справи в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначала, що на прохання ОСОБА_7 їй в сільській раді просто віддавали гроші, тому їй не відомо, що вона отримала кошти саме за оренду землі за договором, який нею оспорюється.

Суд вважав, що ці пояснення суперечать обставинам справи, оскільки ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, тоді як кошти ОСОБА_4 отримувала вже після її смерті, за життя ОСОБА_7 спірний договір не оскаржувала.

Крім того, кошти за 2015 рік нею отримані 8 вересня 2015 року, тоді як власником цієї земельної ділянки ОСОБА_4 вже стала на підставі рішення суду від 24 квітня 2015 року та зареєструвала таке право 15 липня 2015 року.

Суд касаційної інстанції не погоджується з висновками судів про відмову в позові з таких підстав.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи від 29 січня 2016 року № 9/52/16-23, підпис від імені ОСОБА_7 в графі «Орендодавець» пункту 16 «Реквізити сторін, та підписи сторін» договору оренди землі від 26 серпня 2014 року виконаний не ОСОБА_7, а іншою особою.

Частинами першою, третью статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Отже, вказана стаття презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити.

Відповідно до частини четвертої статті 202 ЦК України дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частинами другою, четвертою статті 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в моментвчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разінеможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину (пункт 10 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України).

За таких обставин, оскільки договір оренди ОСОБА_7 не підписувала, матеріали справи не містять відомостей про особу, яка підписала договір від імені ОСОБА_7, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові за безпідставністю позовних вимог.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права: статей 203, 215 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення спору з огляду на те, що договір оренди ОСОБА_7 не підписувала, висновок експертизи з цього приводу є категоричним та однозначним, не спростованим ні судом, ні відповідачем. Клопотань про призначення додаткової або повторної експертизи не заявлялося.

З урахуванням доведеності недійсності договору оренди, земельна ділянка підлягає поверненню позивачеві.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 25 травня 2016 року в справі № 6-2612цс15.

Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки судом повно з'ясовані всі обставини справи, що мають значення для справи, проте неправильно застосовані норми матеріального права, що регулюють недійсність правочину та правові наслідки недійсності правочину, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з прийняттям у справі нової постанови про задоволення позову.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням наведеної норми, судові витрати за касаційний розгляд справи слід віднести за рахунок СТОВ «ЛНЗ-Агро».

Керуючись статтями 400, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 26 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2016 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_4 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ЛНЗ-Агро» задовольнити.

Визнати договір оренди земельної ділянки від 26 серпня 2014 року, площею 3,9074 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладений між ОСОБА_7 та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «ЛНЗ-Агро», зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційною службою Шполянського районного управління юстиції Черкаської області 26 серпня 2014 року, недійсним з моменту його укладення.

Зобов'язати сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «ЛНЗ-Агро» повернути ОСОБА_4 земельну ділянку площею 3,9074 га, розташовану на території Буртівської сільської ради Шполянського району Черкаської області.

Стягнути із сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ЛНЗ-Агро» на користь ОСОБА_4 292 (двісті дев'яносто дві) грн 32 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

А. О. Лесько

І. М. Фаловська

С. П. Штелик