Апеляційний суд Житомирської області
Справа №275/486/16-ц Головуючий у 1-й інст. Данилюк О. С.
Категорія 27 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1

секретаря

судового засідання ОСОБА_2

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Публічного Акціонерного Товариства «Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 29 червня 2017 року під головуванням судді Данилюк О.С.

у цивільній справі №275/486/16ц за позовом Публічного Акціонерного Товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом. Банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ZRCWGK00004447 від 09.07.2008 року в розмірі 14428,32 доларів США, що за курсом 26,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.09.2016 року складає 387256,00 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки будинок розташований за адресою: Житомирська обл., смт.Брусилів, вул.Зоряна,7, шляхом його продажу і виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані або проживають у іпотечному житловому будинку. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що рішенням Народицького районного суду Житомирської області від 17.12.2007 року у справі №2-213/07 за ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок №7, який розташований по вул.Зоряній в смт.Брусилів Житомирської області. 09.07.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ZRCWGK00004447, відповідно до умов якого банк надав, а ОСОБА_3 отримала кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі 65543,33 доларів США на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом 15% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09.07.2018 року.

Цього ж дня між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, за яким остання придбала у продавця житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по вул. Зоряній,7, в смт. Брусилів Житомирської області, посвідчений нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області ОСОБА_5 і зареєстрований в реєстрі за №3568.

В той же день, 09.07.2008 року, позичальником в забезпечення кредитного договору був укладений договір іпотеки №ZRCWGK00004447 домоволодіння, яке розташоване по вул. Зоряній,7, в смт. Брусилів Житомирської області, посвідчений нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №3567.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» в 2010 році звернувся до Брусилівського районного суду Житомирської області із позовом до ОСОБА_3, 3-ї особи ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та надання права ПАТ КБ «ПриватБанк» оформити реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

Проте, рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 24.03.2011 року у справі №2-8/2011, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 29.06.2011 року, у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено.

Основним мотивом, який став підставою для відмови у задоволенні позову, було те, що будинок не належить на праві власності відповідачці ОСОБА_3, оскільки вона в порушення п.п. 20.10., 35.6. договору іпотеки не зареєструвала договір купівлі-продажу та право власності на предмет іпотеки згідно з чинним законодавством на протязі 30 днів з моменту укладання договору.

04.10.2011 року ОСОБА_4 звернулася до Брусилівського районного суду Житомирської області з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Брусилівської державної нотаріальної контори, про визнання недійсним договору та усунення перешкод у здійсненні прав власності, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку по вул. Зоряній,7, в смт. Брусилів Житомирської області.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 10.01.2012 року у справі №2-497/2011 позов ОСОБА_4 було задоволено, визнано недійсним договір іпотеки від 09.07.2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, усунуті перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права власності шляхом виключення з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна запису від 09.07.2008 року за №7537036, здійсненого Брусилівською державною нотаріальною конторою про обтяження майна - будинку, номер за РПВН: 1956372, розташованого за адресою: Житомирська область, смт. Брусилів, вул.Зоряна,7.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 13.03.2012 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 10.01.2012 року скасовано і ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. При цьому під час розгляду даної справи апеляційним судом було встановлено, що укладений договір купівлі-продажу житлового будинку по вул. Зоряній,7, в смт. Брусилів Житомирської області, є чинним, був укладений з дотриманням вимог ст.203 ЦК України, волевиявлення сторін є вільним, направленим на настання юридичних наслідків, які полягають у припиненні права власності на майно у продавця ОСОБА_4 та виникнення такого права у покупця ОСОБА_3 Крім того, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що непроведення ОСОБА_3 реєстрації договору купівлі-продажу будинку від 09.07.2008 року в комунальному підприємстві «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації», що є порушенням п.35.6 Договору іпотеки, яким передбачено, що іпотекодавець на протязі 30 днів з дати купівлі предмету іпотеки повинен зареєструвати в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, свідчать про її ухилення від виконання кредитних зобов'язань, погашення заборгованості та уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки.

24.04.2014 року ОСОБА_3 звернулась до Брусилівського районного суду Житомирської області з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним. Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 08.10.2014 року у справі №275/304/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 02.12.2014 року, у її позові відмовлено за безпідставністю.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 30.03.2015 року у справі №275/50/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 15.05.2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №ZRCWGK00004447 від 09 липня 2008 року в сумі 164983,67 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08.01.2014 року еквівалентно 1318219,52 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом - 60464,79 доларів США, що еквівалентно 483113,67 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом - 42262,52 доларів США, що еквівалентно 337677,53 гривень, заборгованості по комісії за користування кредитом - 11259,62 доларів США, що еквівалентно 89964,36 гривень, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 40000,00 доларів США, що еквівалентно 319600,00 гривень, штрафу (фіксована частина) - 31,29 доларів США, що еквівалентно 250,00 гривень, штрафу (процентна складова) - 10965,45 доларів США, що еквівалентно 87613,95 гривень.

Таким чином, позивач вважав, що судами встановлено наступні преюдиційні факти, які не потребують додаткового доказування в силу ч.3 ст.61 ЦПК України: чинність договору купівлі-продажу, кредитного договору та договору іпотеки; чинність заборони на відчуження предмета іпотеки; порушення пунктів договору іпотеки щодо проведення державної реєстрації договору купівлі-продажу; визначення розміру заборгованості за кредитним договором. При цьому, оскільки ОСОБА_3 не провела державну реєстрацію договору купівлі-продажу будинку від 09.07.2008 року, то право власності залишилось за ОСОБА_4, у зв'язку з чим остання відповідно до ст.23 Закону України «Про іпотеку» набула статусу іпотекодавця зі всіма правами та обов'язками.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 29 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог Публічного Акціонерного Товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «КБ «ПриватБанк» порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового - про задоволення позову. Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необгрунтованим. На думку апелянта, суд визнав ОСОБА_4 власником спірного будинку, що суперечить встановленим фактам та змісту резолютивної частини рішення апеляційного суду Житомирської області від 13.03.2012 року у справі №2-497/2011, яким у задоволенні позовних вимог останньої про визнання недійсним договору та усунення перешкод у здійсненні прав власності на житловий будинок, який є предметом іпотеки, відмовлено. Вважаючи ОСОБА_4 власником будинку, суд не врахував вимог Закону України «Про іпотеку», згідно з якими незалежно від того, що остання не була у договірних відносинах з позивачем, вважається іпотекодавцем, внаслідок визнання її власником предмета іпотеки.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 09.07.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ZRCWGK00004447, відповідно до умов якого банк надав, а ОСОБА_3 отримала кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі 65543,33 доларів США на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом 15% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09.07.2018 року (а.с.13-16).

В той же день, 09.07.2008року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, за яким остання придбала у продавця житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по вул. Зоряній,7, в смт. Брусилів Житомирської області, посвідчений нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №3568. При цьому п.2 вказаного договору встановлено, що продаж вказаного будинку здійснено за 164587 грн., які будуть сплачені покупцем продавцю після отримання кредиту для цих цілей, а в п.5 зазначено, що право власності на придбаний будинок виникає у покупця з моменту реєстрації в комунальному підприємстві «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.176-192).

Крім цього, 09.07.2008 року в забезпечення вказаного кредитного договору між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки №ZRCWGK00004447 домоволодіння, яке розташоване по вул. Зоряній,7, в смт. Брусилів Житомирської області, посвідчений нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №3567 (а.с.16-18).

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № ZRCWGK00004447 від 09 липня 2008 року станом на 07.06.2016року ОСОБА_3 має заборгованість у загальному розмірі 3033221,35 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 60748,55 доларів США, заборгованості по відсотках за користування кредитом - 55402,69 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 14852,25 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 172317, 86 доларів США (а.с. 7-9).

Із змісту повідомлення Брусилівського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області від 30.03.2017 року №1120 вбачається, що в результаті усного опитування сусідів встановлено, що будинок по вул. Зоряна,7, в смт. Брусилові належить ОСОБА_4, проте ані вона, ані інші особи у вказаному будинку не проживають (а.с. 138).

Згідно з довідкою №3392 від 06.10.2016року, виданою Брусилівською селищною радою Житомирської області, в смт. Брусилові по вул. Зоряній,7, на теперішній час ніхто не зареєстрований (а.с. 40).

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 набула право власності на спірний будинок до укладення договору іпотеки, а тому не несе будь-яких зобов»язань за цим договором відповідно до ст.23 Закону України «Про іпотеку».

Проте, погодитись з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з»ясування всіх обставин справи.

Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (майнового поручителя) (ст.ст. 575, 583 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця,згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права та обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

При цьому згідно ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника; боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання.

Крім того, статтею 23 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

В даному випадку відповідачем не заперечується факт неналежного виконання зобов»язань за кредитним договором Ці обставини також встановлені судовим рішенням, за яким з позичальника стягнуто заборгованість за кредитом.

У зв»язку з цим обгрунтованими є вимоги Банку про погашення частини боргу за рахунок іпотечного майна.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя

Відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

В даному випадку укладеним іпотечним договором, який є чинним, сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, пунктом 29 договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Позасудове врегулювання здійснюється одним із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку»; продажу предмета іпотеки будь-якій особі будь-яким способом у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку» (а.с.17 зворотній бік).

Статею 38 Закону передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. При цьому таке право може бути реалізоване на підставі рішення суду або договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі).

Передбачений вищевказаною нормою договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом II книги п'ятої ЦК України. При дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом продажу предмета іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень».

Таким чином, у разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі ч.2 ст.16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Згідно з п.23 договору іпотеки звернення стягнення щодо предмета іпотеки здійснюється: на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або позасудового врегулювання.

Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю.

Отже, виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.38 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя у такий спосіб, який ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

У правовому висновку, викладеному у справі №6-1935 цс 15 Верховний Суд України зазначив, що положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України приходять до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи №639/03-2018 від 17.03.2018 року дійсна вартість іпотечного будинковолодіння складає 470400 грн.(а.с.48 зворотній бік).

За наведених обставин позов в цій частині вимог підлягає задоволенню.

Разом з тим, відсутні достатні підстави для задоволення вимог позивача про виселення.

Так, частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону «Про іпотеку», який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у нові редакції.

За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Разом з тим, позивач конкретно не зазначив та не довів тих обставин, що у спірному будинку хтось проживає. Вказані вище довідки свідчать про відсутність у ньому зареєстрованих осіб. А тому підстав для задоволення позову в цій частині немає.

За наведених обставин, та відповідно до положень п.1 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Крім того, відповідно до положень ст.141 ЦПК підлягають відшкодуванню понесені позивачем витрати по оплаті судового збору та проведенню експертизи, які підтверджені належними доказами.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного Акціонерного Товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.

Скасувати рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 29 червня 2017 року та ухвалити нове - про часткове задоволення позову.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №ZRCWGK00004447 від 09 липня 2008 року у розмірі 14428,32 долларів США, що еквівалентно 387256 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок загальною площею 64,2 кв.м., розташований за адресою: Житомирська обл., смт.Брусилів, вул.Зоряна,7, який належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 9 липня 2008 року, посвідченого нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №3568, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк з укладенням від імені позивача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки з початковою ціною предмета іпотеки в сумі 470400 грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного Акціонерного Товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в сумі 14250,62 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: