Справа № 487/5971/17
Провадження № 2/487/663/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2018 року Заводський районний суд м. Миколаєва

в складі головуючого судді Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання Полікевич К.Г., позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Миколаївгаз» про стягнення моральної шкоди, -

за участю представника відповідача ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

14.11.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Миколаївгаз» про стягнення моральної шкоди в розмірі 1000 грн. за кожен день не виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 22.06.2017 року у цивільної №487/5804/16-ц, починаючи з 22.06.2017 року по день ухвалення рішення суду.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що в його квартирі АДРЕСА_1 відсутнє газопостачання до газового приладу газової плити, оскільки встановлена заглушка на внутрішньо будинковій системі газопостачання, яку бригада відповідача самовільно, всупереч Порядку припинення газопостачання побутовим споживачам природного газу, встановили в квартирі АДРЕСА_2, відповідно до акту від 04.10.2016 року. Відповідно до рішення апеляційного суду Миколаївської області від 22.06.2017 року, ПАТ «Миколавгаз» зобовязано відновити газопостачання шляхом приєднання газового приладу (газової плити) в квартирі АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1, до системи газопостачання. Відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті ПАТ «Миколаївгаз» відновлення газопостачання здійснюється газорозподільним підприємством протягом двох робочих днів у містах, тобто газопостачання в його квартирі повинно було бути відновлено в строк до 26.06.2017 року. Проте, його неодноразові звернення до відповідача щодо виконання рішення суду були проігноровані, демонтувати встановлену заглушку та зварити трубу відповідач відмовляється, при цьому, власник квартири №66 готовий надати доступ представникам відповідача для проведення вказаних робіт. Вказаними неправомірними діями відповідача, у звязку з умисним невиконанням рішення суду йому спричинена моральна шкода.

Ухвалою від 21.11.2017 року відкрите провадження у справі.

07.12.2017 року позивач збільшив свої позовні вимоги та просив суд про стягнення з ПАТ «Миколаївгаз» моральної шкоди в розмірі 2000 грн. за кожен день не виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 22.06.2017 року у цивільної №487/5804/16-ц, починаючи з 22.06.2017 року по день ухвалення рішення суду.

11.12.2017 року відповідач ПАТ «Миколавгаз» надав до суду письмові заперечення на позов згідно яких просили в задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на те, що рішення апеляційного суду Миколаївської області від 22.06.2017 року, ПАТ «Миколавгаз» зобовязано відновити газопостачання шляхом приєднання газового приладу (газової плити) в квартирі АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1, до системи газопостачання. Відключення газових приладів в квартирі позивача було здійснено шляхом обрізання зварюванням стояка в квартирі №66. В процесі розгляду справи судом було встановлено, що позивач користувався газовим котлом без дотримання встановленого законодавством процедури введення в експлуатацію газового обладнання, тому підключення газового приладу є самовільним підєднанням та підставою для відключення газового котла від системи газопостачання будинку в порядку п. 5.7 Правил безпеки. Газова плита підключена правомірно, тобто для її відключення підстав не було. Крім того, позивач звернувся з заявою про виправлення описки в рішенні суду до апеляційного суду Миколаївської області щодо зазначення місця приєднання газового приладу до загальної системи газопостачання в квартирі АДРЕСА_3. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 30.06.2017 року, позивачу було в цьому відмовлено, оскільки можливість приєднання тільки газової плити з квартири №66 судом не досліджувалось, це питання стосується технічних вимог при підключення газового приладку та вирішується на стадії виконання рішення суду, а відновлення всіх газових приладів у позивача, в тому числі і газового котла, суперечить висновкам суду та змісту судового рішення. Вважає, що оскільки дії відповідача щодо припинення газопостачання позивачу не визнані незаконними, то відповідачем не спричинена моральна шкода позивачу, при цьому, в позові позивач не зазначив яка саме шкода йому спричинена та з чого виходів позивач при її розрахунку, не підтверджена будь-якими доказами вина відповідача, тому відсутній й причинний зв'язок між діями відповідача та шкодою. Крім того, працівниками ПАТ «Миколаївгаз» неодноразово були здійснені дії спрямовані на виконання рішення суду від 22.06.2017 року, були здійснені виїзди до помешкання позивача, але останній доступ до свого житла не надав про що складені відповідні акти. Також, на адресу позивача було направлено двічі листи щодо надання реквізитів для перерахування стягнутих за рішенням суду коштів, але позивач їх не отримав. Крім того, примусове виконання рішення суду здійснюється органами державної виконавчої служби або приватними виконавцями на підставі виконавчих листів, проте позивач до органів ДВС не звертався, що ставить під сумнів наявність у позивача нанесеної моральної шкоди . При цьому, відповідно до п. 6 глави 7 розділу УІ Кодексу газорозподільних систем, відновлення газопостачання здійснюється оператором ГРМ протягом двох робочих днів у містах за письмовим зверненням споживача та після усунення порушень (за наявності) і відшкодування ГРМ витрат на припинення та відновлення газопостачання.

В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, підтвердив викладені в позові обставини та просив позов задовольнити, зазначивши, що він за рішенням суду від 22.06.2017 року отримав виконавчі листи, але до державної виконавчої служби на примусове їх виконання не передавав, оскільки не зміг сплатити виконавчий збір, у звязку з тяжким матеріальним становищем та вважає, що відповідач повинен самостійно виконати рішення суду.

В судовому засідання представник відповідача уточнені позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Облік природного газу здійснюється на підставі показань лічильника газу, встановлено 19.01.2005 року. 04.10.2016 року працівниками ПАТ «Миколаївгаз» було припинено газопостачання до квартири АДРЕСА_1, шляхом обрізання зварюванням стояка в квартирі №66, про що складено акт про відключення газового обладнання від 04.10.2016 року.

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Миколаївгаз» та ОСББ «Єдність Миколаїв» про зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.05.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22.06.2017 року, рішення суду першої інстанції від 04.05.2017 року в частині вимог до ПАТ «Миколаївгаз» скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, позов ОСОБА_1 задоволено частко, зобовязано ПАТ «Миколаївгаз» відновити газопостачання шляхом приєднання газового приладу (газової плити) в квартирі АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1, до системи газопостачання, стягнуто на користь ОСОБА_1 2000 грн. морально шкоди та 811,52 грн. судових витрат.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 22.06.2017 року, набрало законної сили та підлягає виконанню, проте, до теперішнього часу відповідач не виконав рішення суду та не відновив позивачу газопостачання шляхом приєднання газового приладу (газової плити) в квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Аналогічна позиція міститься і в положеннях ст. 18 ЦПК України, згідно яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Крім того, згідно ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколів до неї, згоду на обовязковість яких надана Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Крім того, невід'ємність права сторони на виконання остаточного рішення суду також знайшло своє відображення в рішеннях у справах «Войтенко проти України», «Жовнір проти України», «Шмалько проти України», «Ромашов проти України», «Бакай та інші проти України», «Півень проти України» тощо.

Так, відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці наголошує, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

Стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд. В той же час, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, пункт 40).

Що стосується обовязковості судових рішень, то варто нагадати, що ЄСПЛ було постановлене «пілотне» рішення у справі «ОСОБА_3 проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04. Суд зазначає, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Суд зауважує, що одне з перших таких рішень, яке було винесено в 2004 році, ґрунтувалося на фактах, подібних до фактів у цій справі (див. рішення у справі Войтенка).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обовязкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист, тому не виконання тривалий час відповідачем рішення суду призвело до порушення прав позивача, яке підлягає поновленню шляхом відшкодування моральної шкоди.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового, або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Згідно роз'яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Обґрунтовуючи завдання моральної шкоди позивач посилався на невиконання відповідачем тривалий час рішення суду, що є порушень вимог Конституції України та чинного законодавства щодо обовязковості виконання рішення суду, неодноразових його звернень до ПАТ «Миколаївгаз» щодо поновлення його прав шляхом підключення газопостачання до його квартири, виконання рішення суду та ігнорування його законних вимог працівниками даної організації, у звязку з чим він вимушений звертатися до правоохоронних та судових органів, що завдає йому моральні страждання, розмір яких він оцінює в 2000 грн. за кожен день, починаючи з 22.06.2017 року по день ухвалення рішення суду.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить із вимог ст. 1167 ЦК України з врахуванням роз'яснення Пленуму Верховного Суду України викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду №4 від 31 березня 1995 року N4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 25000 грн., оскільки саме така сума, на думку суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з врахуванням обставини при яких було спричинено моральну шкоду, ступень вини відповідача, характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) позивача.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача є/ обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст. ст. 76, 81, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Миколаївгаз" про стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Миколаївгаз" (м.Миколаїв вул. Погранічна 159, МФО 326610 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНН НОМЕР_1, АДРЕСА_4) в рахунок відшкодування моральної шкоди - 25000 (двадцять п'ять тисяч ) гривень.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Миколаївгаз" (м. Миколаїв вул. Погранічна 159, МФО 326610 ) на користь держави 704,80 гривень судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя С.В. Щербина

Повний текст рішення складено 27.04.2018 року.