Головуючий суду 1 інстанції - Карягіна В.А.
Доповідач -Коротенко Є.В.
Справа № 408/1772/16-ц
Провадження № 22ц/782/230/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Коротенка Є.В.,

суддів: Луганської В.М., Яреська А.В.,

за участю секретаря Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2;

відповідач - Комунальний заклад «Біловодська центральна районна лікарня»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м.Сєвєродонецьку в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_2 та Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 12 лютого 2018 року (у складі судді Карягіної В.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Біловодського районного суду Луганської області із вказаною позовною заявою до Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» (далі - КЗ «Біловодська ЦРЛ») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з листопада 2015 року по березень 2016 року включно у сумі 15393 грн. 32 коп. В подальшому позивачка позовні вимоги збільшила, просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з листопада 2015 року по грудень 2017 року у сумі 80161 грн. 44 коп., а також грошову індексацію несплаченої суми в розмірі 12242 грн. 53 коп.

При цьому ОСОБА_2 посилалася на встановлений рішенням Апеляційного суду Луганської області від 14 березня 2016 року факт затримки відповідачем розрахунку при її звільненні та, посилаючись на продовження порушення КЗ «Біловодська ЦРЛ» трудового законодавства відносно неї, просила на підставі ст.117 КЗпП України та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» стягнути вище вказані суми з відповідача.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 12.02.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково. Суд вирішив стягнути з КЗ «Біловодська ЦРЛ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 18297 грн. 62 коп. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Частково не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою на нього, вважає його незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Також, частково не погодившись із вказаним рішенням, КЗ «Біловодська ЦРЛ» звернувся до суду з апеляційною скаргою на нього, вважає його незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивачки відмовити.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає апеляційну скаргу ОСОБА_2 такою, що не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу КЗ «Біловодська ЦРЛ» такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до КЗ «Біловодська ЦРЛ» в частині стягнення на підставі ст.117 КЗпП України з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 18297 грн. 62 коп., суд першої інстанції виходив із того, що, звільнивши 21.01.2015 року ОСОБА_2 з посади головного бухгалтера КЗ «Біловодська ЦРЛ» і не провівши з нею повний розрахунок, відповідач порушив норми ст.116 КЗпП України, а тому за період з 01 листопада 2015 року по 12 лютого 2018 року (дата ухвалення рішення у справі), що складає 548 робочих днів, підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 79580 грн. 56 коп. (548 (кількість робочих днів) х 145 грн. 22 коп.(середньоденний заробіток позивача)).

При цьому, враховуючи правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України у цивільній справі № 6-259цс17, та приписи п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13, суд прийшов до висновку про доцільність зменшення розміру стягнутої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку до 18297 грн. 62 коп., виходячи з розміру частки основної спірної суми, з приводу якої виник основний спір між сторонами - 402 грн. 88 коп., на яку позивач мала право, істотності вказаної суми в порівнянні із середнім заробітком, що підлягає стягненню

З таким висновком суду у повній мірі погодитись не можливо з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно із ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При апеляційному розгляді цієї справи апеляційним судом Луганської області з Біловодського районного суду була витребувана та досліджена цивільна справа № 408/5465/15-ц за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» про стягнення компенсації, індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з КЗ «Біловодська ЦРЛ» та була звільнена відповідачем на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 14 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» про стягнення компенсації, індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку було встановлено факт порушення відповідачем трудового законодавства - приписів ст.116 КпП України, внаслідок якого при звільненні ОСОБА_2 з нею не був належним чином здійснений розрахунок (не виплачена індексація заробітної плати за період з 29.08.2014 року по 19.12.2014 року в сумі 402 грн. 88 коп.), що є підставою для покладання на КЗ «Біловодська ЦРЛ» відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

При цьому апеляційний суд своїм рішенням стягнув з КЗ «Біловодська ЦРЛ» на користь ОСОБА_2 як індексацію заробітної плати за період з 29.08.2014 року по 19.12.2014 року в сумі 402 грн. 88 коп., так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.01.2015 року по жовтень 2015 року включно (а.с.86-89).

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 14 березня 2016 року набрало законної сили, залишено без змін ухвалою ВССУ від 01.11.2017 року (а.с.90-92) та є чинним.

Встановлено, що належна позивачці від КЗ «Біловодська ЦРЛ» в день її звільнення сума індексації заробітної плати за період з 29.08.2014 року по 19.12.2014 року в розмірі 402 грн. 88 коп. була сплачена ОСОБА_2 відповідачем лише 01.02.2016 року (а.с.135-137).

Вказаний факт підтверджується матеріалами справи та не заперечувався позивачкою в судовому засіданні апеляційного суду.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При таких обставинах апеляційний суд вважає встановленими обставини щодо допущення відповідачем порушення трудового законодавства - приписів ст.116 КпП України, внаслідок якого при звільненні ОСОБА_2 з нею не був належним чином здійснений розрахунок - не виплачена індексація заробітної плати за період з 29.08.2014 року по 19.12.2014 року в сумі 402 грн. 88 коп., що є підставою для покладання на КЗ «Біловодська ЦРЛ» відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Встановлено, що сума зазначеної заборгованості (індексація заробітної плати за період з 29.08.2014 року по 19.12.2014 року в сумі 402 грн. 88 коп.) була сплачена ОСОБА_2 відповідачем 01.02.2016 року (а.с.135-137).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм матеріального права, а також ч.1 ст.117 ЦПК України дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Саме така правова позиція висловлена і Верховним судом України у постанові від 29 січня 2014 року № 6-144цс13.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року у справі N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При таких обставинах, приймаючи до уваги, що сума, на яку позивачка мала правопри звільненні - індексація заробітної плати за період з 29.08.2014 року по 19.12.2014 року в сумі 402 грн. 88 коп., була виплачена у повному обсязі відповідачем 01.02.2016 року, колегія суддів приходить до висновку, що існують підстави для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто - виплати КЗ «Біловодська ЦРЛ» ОСОБА_2 її середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто - по 01.02.2016 року.

При цьому, з огляду на те, що рішенням Апеляційного суду Луганської області від 14 березня 2016 року вже стягнуто з КЗ «Біловодська ЦРЛ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.01.2015 року по жовтень 2015 року включно, стягненню з КЗ «Біловодська ЦРЛ» на користь ОСОБА_2підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2015 року по 01.02.2016 року, тобто за 63 робочих дні.

При цьому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності стягнення з відповідача на користь позивачки на підставі ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку і за період з 01 лютого 2016 року по 12 лютого 2018 року (дата ухвалення рішення у справі), оскільки остання із належних ОСОБА_2 при звільненні сум була виплачена роботодавцем 01.02.2016 року, що обумовило зупинення з цього дня негативних для відповідача наслідків, передбачених ч.1 ст.117 КЗпП України.

Стягнута ж рішенням Апеляційного суду Луганської області від 14 березня 2016 року сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є сумою, несплата якої тягне за собою застосування положень ч.1 ст.117 КЗпП України, оскільки вона по своїй суті фактично є санкціонною сумою за порушення роботодавцем трудового законодавства при звільненні та не відноситься до сум, що належать робітнику від підприємства, установи, організації, виплата яких провадиться в день звільнення.

На зазначене суд першої інстанції належної уваги не звернув.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 14 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до КЗ «Біловодська ЦРЛ» про стягнення компенсації, індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку було встановлено середньоденну заробітну плату ОСОБА_2 на час звільнення - 145 грн. 22 коп.(а.с.54-звор.).

При таких обставинах, у відповідності до ч.1 ст.117 КЗпП України підлягає стягненню з КЗ «Біловодська ЦРЛ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 9148 грн. 86 коп. (63 робочих дні х 145 грн. 22 коп.).

Разом із тим, приймаючи до уваги обставини справи, колегія суддів не вважає за доцільне зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі принципу співмірності з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із стягуваною сумою.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з КЗ «Біловодська ЦРЛ» грошової індексації з листопада 2015 року по грудень 2017 року в сумі 12242 грн. 53 коп., то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо їх безпідставності, оскільки вказана сума обчислена позивачкою відносно присудженої рішенням Апеляційного суду Луганської області від 14 березня 2016 року суми середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 18297 грн. 62 коп., а у відповідності до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою КМУ від 17 липня 2003 року № 1078, до об'єктів індексації така сума не підлягає.

Крім того, позивачкою суду не надано належного розрахунку суми грошової індексації, яку вона просила стягнути з відповідача.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а, згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України - порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведені обставини, а також з урахуванням положень п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне рішення Біловодського районного суду Луганської області від 12.02.2018 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_2 суми з 18297 грн. 62 коп. до 9148 грн. 86 коп. В іншій частині рішення Біловодського районного суду Луганської області від 12.02.2018 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» задовольнити частково.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 12 лютого 2018 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_2 суми з 18297 грн. 62 коп. до 9148 грн. 86 коп.

В іншій частині рішення Біловодського районного суду Луганської області від 12 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 27.04.2018 року.

Головуючий

Судді: