Справа № 456/273/17
Провадження № 2/456/187/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2018 р. м.Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Шрамка Р. Т.

з участю секретаря: Панилик О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Стрию цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтний завод» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтний завод» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Уточнивши позовні вимоги, в обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з кінця 2013 року з перервами працював в Стрийськомувагоноремонтному заводі електрозварником на автоматичних та напівавтоматичних машинах 3-го розряду. Вперше був прийнятий на роботу на ДП «Стрийський ВРЗ» 17.12.2013 року та звільнений з роботи 29.05.2014 у зв`язку з призовом на строкову військову службу. Оскільки команда не була сформована, а призов призупинено, 03.07.2014р. повернувся на ДП «Стрийський ВРЗ», де пропрацював до 16.04.2015. Наказом № 78 від 16.04.2015 його було звільнено з роботи па підставі п.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу. Після демобілізації ОСОБА_1 , повернувся працювати на підприємство. Згідно наказу №530 від 21.11.2016 по філії Стрийський вагоноремонтний завод Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» його з 22.11.2016 було прийнято в ковальсько-механічний цех електрозварником на автоматичних та напівавтома-тичних машинах 3-го розряду. ДП «Стрийськийвагоноремонтний завод» порушив права позивача двічі вперше, у зв`язку з тим, що звільнив з роботи за п. 3 статті 36 КЗпП України (у зв`язку з призовом на строкову військову службу) і вдруге, у зв`язку з тим, що не виплатив середній заробіток за період проходження військової служби (але не більше 1 року). Оскільки звернення до керівництва підприємства щодо відновлення порушених прав не призвели до бажаного результату, наказ № 78 від 16.04.2015 про звільнення з роботи не скасований, а поизвача не поновлено на роботі з відновленням всіх пільг, надбавок та вислуги, а також з огляду на те, що ОСОБА_1 ,, не виплачено середньомісячний заробіток за 12 місяців (з 17.04.2015 по 16.04.2016), позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду з метою захисту та відновлення порушеного права. Як вбачається з копії виданого наказу №78 від 16.04.2015 про звільнення, дана копія, хоч і видана йому в січні 2017 року, виготовлена та завірена 28.12.2016, відтак раніше цієї дати видана бути не могла. З даним позовом позивач звернувся до суду 27.01.2017р., тобто в строк, що не перевищує одного місяця з дня вручення копії наказу про звільнення, тобто в установлений законом строк.

Позивач та його представник в судове засідання не з?явились, однак представник позивача подав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав та просила уточнені позовні вимоги задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з?явився, однак подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги не визнав, надав суду відзив, в якому вказав, що з наказом №78 від 16.04.2015. позивач ознайомився 16.04.2015. Цього ж дня отримав трудову книжку. Позивача звільнено на підставі п. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України. В той же час, звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу врегульовано ст. 40, 41 Кодексу законів про працю України (п. 4 ст. 36 Кодексу законів про працю України). Отже, підприємство не зобов`язане видавати копію наказу про звільнення, оскільки звільнення проводилось не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Такий обов`язок в даному випадку, відповідно до ст. 47 цього кодексу, виникає лише у разі вимоги працівника. Оскільки такої вимоги позивач не заявляв, його було лише ознайомлено з даним наказом та видано трудову книжку в день звільнення - 16.04.2015. Отже, про звільнення з роботи позивачу стало відомо в момент ознайомлення з наказом та отриманням трудової книжки. Тим самим, обґрунтування позивачем строку звернення до суду моментом отримання копії наказу не базується на нормах Кодексу законів про працю України. Місячний строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, почав свій перебіг з 17.04.2015р. та сплив 16.05.2015р. Як вбачається з повістки, позивач зобов`язаний був з`явитися на військкомат лише 20.04.2015р. Тобто, вважаючи своє звільнення незаконним, у позивача було достатньо часу для звернення за правовою допомогою. Крім цього, відповідно ст. 217 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» військовослужбовці строкової служби звільняються з розташування військової частини командиром роти у визначені командиром військової частини дні й години та у встановленому ним порядку. Військовослужбовці рядового складу першого року служби одержують право на звільнення з розташування військової частини після прийняття ними Військової присяги. У суботу та передсвяткові дні тривалість звільнення не може бути більшою за добу. Зазначене свідчить, що в позивача була реальна нагода звернутися за правовою допомогою у випадку незгоди із своїм звільненням. Крім цього, вважаючи своє звільнення незаконним, він мав можливість звернутися до командира частини та оформити довіреність, яка відповідно до вимог ст. 42 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017.) посвідчується посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання. Відповідно до військового квитка НОМЕР_1 , позивача демобілізовано 12.10.2016., а працевлаштований електрозварником на автоматичних та напівавтоматичних машинах 3-го розряду ковальсько-механічного цеху філії «СВРЗ» ПАТ «Укрзалізниця». З позовом позивач звернувся аж в січні 2017 року. Тим самим, місячний строк звернення до суду за захистом порушеного, на думку позивача, права сплив та пропущений ним без поважних причин. Тому вважає, що підстави для поновлення позивачу строку для звернення до суду відсутні. З приводу твердження позивача, про застосування до даних правовідносин ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України слід зазначити, що за умовами ч.І ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У ч.І ст. 1 Закону України "Про оплату праці", який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття "заробітна плата". Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Детальний аналіз зазначених норм свідчить що поняття «заробітна плата» і «середній заробіток» не є тотожними. Звідси, до даних правовідносин слід застосовувати ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, оскільки предметом позову є поновлення на роботі, а стягнення середнього заробітку є похідним від вимог про скасування наказу про звільнення. Оскільки позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, на підставі ст. 267 Цивільного кодексу України просить суд застосувати позовну давність до позовних вимог позивача з наслідками її спливу. Крім того, позивач особисто написав заяву про звільнення з роботи у зв`язку з призовом на строкову військову службу, на підставі якої 16.04.2015. було видано наказ за №78 про звільнення позивача з роботи відповідно до поданої ним заяви та долученої повістки Стрийського міського військового комісаріату, оскільки п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України в редакції, чинній на момент звільнення, встановлював обмеження звільнення працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Частиною 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено наступні види військової служби, зокрема: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову служба за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу. Ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України в редакції із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законами України від 19.01.95 p. № 6/95-ВР, від 05.07.95 p. № 263/95-ВР, від 11.05.2007 p. № 1014-V, від 27.03.2014 р. № 1169-VII, від 20.05.2014 p. № 1275-VII, від 15.01.2015 р. № 116-VIII, від 18.03.2015 p. № 259-VIII (чинна на момент звільнення) передбачала наступне: «За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.». В той же час, ч. З ст. 119 Кодексу законів про працю України в редакції із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законами України від 19.01.95 р. № 6/95-ВР, від 05.07.95 р. № 263/95-ВР, від 11.05.2007 p. № 1014-V, від 27.03.2014 p. № 1169-VII, від 20.05.2014 p. № 1275- VII, від 15.01.2015 p. № 116-VIII, від 18.03.2015 p. № 259-VIII, від 14.05.2015 p. № 433-VIII передбачено наступне: «За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.». Порівняльний аналіз наведених норм свідчить про те, що поняття «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» та «призваними на строкову військову службу» не є тотожними. Тому законодавець поширив гарантії для працівників, які призвані на строкову службу, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14 травня 2015 року № 43 З-VIII, який набрав чинності лише 11.06.2015., тобто вже після звільнення позивача. Норма про зворотну дію цього закону відсутня. За умовами Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 р. за № 105 умови даного нормативного документу поширюється на громадян України, які починаючи з: 18 березня 2014 р. були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; 8 лютого 2015 р. були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану; 11 червня 2015 р. були призвані на строкову військову службу, а також призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. Тобто, на момент звільнення 16.04.2015., умови збереження середнього заробітку особам, призваним на строкову військову службу, не діяли. Частиною другою ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання. Таким чином, гарантії, встановлені ч. 2 статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", застосовуються у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану. Пункт 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (вредакцій станом на 16.04.2015.) передбачав підставу для припинення трудового договору у разі призову або вступу працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Правомірність дій підприємства випливає також із змісту Роз`яснення Державної інспекції України з питань праці від 17.04.2015. Отже, підприємством повністю дотримано вимог законодавства. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Часткова мобілізація може проводитися в окремих місцевостях держави, а також стосуватися певної частини національної економіки, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Часткова мобілізація може проводитися в окремих місцевостях держави, а також стосуватися певної частини національної економіки, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 14.01.2015. № 15, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію» від 15.01.2015. № 113, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, оголошена часткова мобілізація. Отже, даний указ не містить посилань на обставини, зазначені ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". В той же час призов на строкову службу здійснювався на підставі Указу Президента України «Про строки проведення чергових призовів, чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2015 році» від 17.02.2015р. № 88/2015. Указ не містить жодних посилань на те, що призов на строкову службу здійснюється у зв`язку з певними особливими обставинами. Тим більше звільнення позивача проведено на підставі поданої 16.04.2015. самим позивачем письмової заяви. Зміст повістки також не свідчить про будь-які особливі умови призову. За вказаних вище обставин, просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 лютого 2017 року було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , з 17 грудня 2013 року перебував в трудових відносинах з ДП «Стрийський вагоноремонтний завод» - працював на посаді електрозварювальника на автоматичних та напівавтоматичних машинах 3 розряду, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 5-6).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , був призваний на строкову військову службу та з 16.04.2015 року звільнений з займаної посади за п. 3 ст. 36 КЗпП України (а.с. 5-6, 8,10-11).

Так, відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України (в редакції від 05 березня 2015 року - чинній на момент виникнення правовідносин щодо звільнення працівника), підставою для припинення дії трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу запризовом під час мобілізації, на особливий період,але не більше одного року.

При цьому, відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий періодабо прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації,що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з повістки, ОСОБА_1 , був призваний на військову строкову службу, а не за мобілізацією, в рамках Указу Президента «Про часткову мобілізацію» № 15/2015 від 14.01.2015 р., затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №113-УІІІ від 15.01.2015р.

Таким чином, на момент припинення трудових відносин з позивачем нормами Кодексу законів про працю України не передбачалося можливості збереження робочого місця за працівниками, що проходять строкову військову службу.

Пізніше, до частини третьої статті 119 КЗпП України були внесені зміни, та гарантії щодо збереження робочого місця за працівниками, розповсюджувалося й на осіб, призваних на строкову військову службу, натомість, ст.58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно статті 1 Кодексу законів про працю України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників,сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України,прийнятих відповідно до нього, (стаття 4 КЗпП України).

В той же час, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», прийнятий не у відповідності до норм Кодексу законів про працю України, та здійснює правове регулювання відносин міждержавою і громадянами Україниу зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Про це чітко зазначено у преамбулі закону.

Таким чином, норми Кодексу законів про працю України та норми закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є спеціальними, але регулюють різні за правовою природою види правовідносин (які саме, було зазначено вище), та не можуть заміняти один одного, не мають пріоритету один проти іншого, та застосовуються в різних сферах.

З метою соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час дії особливого періоду, устатті 119 КЗпП України (із змінами та доповненнями), та статті 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року(із змінами та доповненнями) визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом на час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Гарантії по збереженню місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності за громадянами України, які призвані на строкову військову службу були передбачені у статті 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», і почали діяти з 08.02.2015 року, відповідно до Закону України від 15.01.2015 № 116-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду».

На підставі вищенаведеного, згідно припису частини 3 статті 22 Конституції України, відповідно до якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, тобто тих прав і свобод, які людина і громадянин мали на підставі раніше чинних законів.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обовязком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоровя і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обовязок згідно із законодавством.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» (в редакції, яка діяла на час призову та звільнення позивача з роботи) призов військовозобовязаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України" Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Звільнення з військової служби військовослужбовців, призваних під час мобілізації, в особливий період, у разі оголошення демобілізації здійснюється відповідно до підпункту "ґ" частини другої статті 26 цього Закону.

За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

За громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у звязку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у звязку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання більше ніж на один рік.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» окремим видом служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Виконання військового обовязку і особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим законом та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 року, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України " Про часткову мобілізацію" від 15.01.2015 року, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1,17,20 частини першої статті 106 Конституції України у 2015 році оголошено часткову мобілізацію. У пункті 7 Указу доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Відповідно до статті 119 Кодексу Законів про працю України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", «Про альтернативну (невійськову) службу", «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.3 статті 36 КЗпП України (в редакції, яка діяла на час призову та звільнення позивача з роботи) підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду.

Особливий період-періодфункціонуваннянаціональної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами Українисвого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України,якийнастаєзмоменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, згідно чинного діючого законодавства, після оголошення Президентом України мобілізації, в Україні наступає особливий період.

Гарантії по збереженню місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності за громадянами України, які призвані на строкову військову службу були передбачені устатті 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», і почали діяти з 08.02.2015 року, відповідно до Закону України від 15.01.2015 № 116-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду».

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 , був призваний до військової служби саме під час дії особливого періоду, отже на нього розповсюджуються гарантії та компенсації передбачені для громадян, які відповідно до статті 119 Кодексу Законів про працю Українипрацівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", «;Про альтернативну (невійськову) службу", «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", та яким надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше ніж за один рік.

З урахуванням наведеного, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача підлягає обмеженню строком в один рік.

З наданої відповідачем довідки вбачається, що середньомісячна заробітна плата позивача по 16.04.2015р., складала 3217,52 грн., (в тому числі прибутковий податок 549,15 грн., військовий збір 48,26грн.,) (а.с. 82).

З наказу №52 від 30.01.2013 року вбачається, зо з 01.04.2013 року на ДП «Стрийський вагоноремонтний завод» було встановлено режим неповного робочого тижня з загальними неробочими днями по п`ятницях (а.с. 119).

Такий графік роботи зберігався на підприємстві до 01.01.2016 року (а.с. 120).

Тобто, час вимушеного прогулу позивача ОСОБА_1 , за період з 17.04.2015 року по 16.04.2016 року становить 12 місяців.

Таким чином, сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 38610,24 грн. (12 місяців х 3217,52грн.).

Відповідно достатті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно зі статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

З наказом про звільнення позивач ознайомлений на початку січня 2017 року, а тому позивачем не пропущено строк зверненя до суду.

Згідно з ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України..

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру заробітної плати, за подання позову майнового характеру 1% ціни позову. Тобто, при подачі даного позову необхідно було б сплатити 640 грн. за кожну вимогу немайнового характеру та 640 грн. за вимогу майнового характеру.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, а тому зазначений судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

На підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 36, 39, 235 КЗпП України, Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку», керуючись ст.ст. ст.ст.7, 10, 12, 13, 18, 76-82, 133, 141, 244, 245, 259, 263-268 ЦПК України суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтний завод» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволити.

Скасувати наказ Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтнй завод» від 22.04.2015 року №78 в частині звільнення з роботи ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді електрозварювальника на автоматичних та напівавтоматичних машинах 3-го розряду Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтний завод» з 16 квітня 2015 року, з відновленям всіх пільг, надбавок, компенсацій та інших гарантій, передбачених колективним договором.

Стягнути солідарно з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.06.2015 року по 16.04.2016 року у розмірі 38610 (тридцять вісім тисяч шістсот десять) грн. 24 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтний завод» на користь держави судовий збір в сумі 960 (дев?ятсот шістдесят) грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Р. Т. Шрамко