Справа № 610/3465/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.05.2018 року Балаклійський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Храмцова В.Б.,

секретаря судового засідання Кравченко М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балаклія цивільну справу № 610/3465/17 (2/610/126/2018) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна»

про визнання правочину недійсним та застосування правових наслідків його недійсності, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 19.12.2017 року звернувся з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу від 10.10.2017 року № 3880, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 отриманих за недійсним договором фінансового лізингу від 17.10.2017 року № 3880 82000 грн. та 5000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 17.10.2017 року із менеджером ТОВ «Єврокар Україна» ОСОБА_2 ОСОБА_1 підписав договір фінансового лізингу № 3880 від 17.10.2017 року, відповідно до якого зобовязався придбати та передати у власність позивача автомобіль ВАЗ 2115, сірого кольору метеор, обєм двигуна 1600. На виконання цього договору позивач перевів грошові кошти в сумі 82000 грн. на рахунок відповідача № 9 у ПАТ «ВТБ Банк». У день підписання договору автомобіль позивачу відповідач так і не надав. Менеджер копію договору позивачу не надав, мотивуючи тим, що його необхідно завірити. Пізніше менеджер ОСОБА_2 зателефонувала позивачу та повідомила, що зазначений автомобіль компанія поставити не може, однак зможе поставити інший автомобіль через деякий час. Після цього автомобіль позивачу поставлений не був. Договір фінансового лізингу також наданий не був. Таким чином, ТОВ «Єврокар Україна» не збиралось виконувати договір, оскільки автомобіля позивачу не надали, умисно уклавши договір із завідомим порушенням нотаріальної форми, не володіючи правом власності на автомобіль та заволоділи грошима у сумі 82000 грн. Крім того, позивач вважає, що йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 5000 грн.

В судове засідання позивач не з'явився, повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Представник відповідача до суду не з"явився, про причини своєї неявки суд не повідомив.

За таких обставин суд вважає можливим ухвалити рішення за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального пристрою.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити з наступних підстав.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг".

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізінгоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Так, судом встановлено, що 17.10.2017 року із менеджером ТОВ «Єврокар Україна» ОСОБА_2 ОСОБА_1 підписав договір фінансового лізингу № 3880 від 17.10.2017 року, відповідно до якого ОСОБА_1 присв надати транспортний засіб автомобіль ВАЗ 2115, сірого кольору метеор, обєм двигуна 1600 поточна ціна 82000 грн., що підтверджується копією Договору № 3880 від 17.10.2017 року.

На виконання цього договору позивач перевів грошові кошти в сумі 82000 грн. на рахунок відповідача № 9 у ПАТ «ВТБ Банк», що підтверджується квитанцією від 17.10.2017 року.

До цього часу відповідач так і не виконав умови договору, а саме не надав позивачу автомобіль, гроші не повернув.

Згідно вимог ч. 2ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно вимог ч. ч. 1,2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається - письмовій формі. Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що вище вказані договори позивача з ТОВ «Єврокар Україна» нотаріально завірені не були, на них стоїть лише печатка відповідача, а тому відповідно до вимог ч. 1ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Згідно вимог ч. 2ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлі - продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбаченої законом. У разі, якщо під час розгляду про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством вважати такий правочин нікчемним, вказуючи на нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки нікчемного правочину.

Порядок нотаріального посвідчення договору лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи передбачений також п. 3.12 Глави 5 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.215, ч. 2 ст.216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Оскільки спірний Договір на порушення вимог ст. 799 ЦК України нотаріально не посвідчений, тому у відповідності вимог ст. 220 ЦК України він є нікчемним.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача, а тому є підстави для визнання договору фінансового лізингу № 3880 від 17 жовтня 2017 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та ОСОБА_1 недійсним.

Відповідно до ч. 2ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, в договорах позивача з відповідачем не було зазначено істотні умови, а саме такі, як: строк, розмір лізингових платежів.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з п.9.6 ст.9 Договору №3501, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який в договорі відсутній.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів"містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п`ятої цієї норми Закону у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини перш ої статті3, частина третя статті509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Відповідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у справі № 6-330цс16 від 08.06.2016 р. та у справі № 6-3020цс15 від 11.05.2016 р., аналізуючи норму`статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»`можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті3, частина третя статті509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно з ч. 1ст. 217 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Аналізуючи встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що договір № 3880 від 17.10.2017 року підлягає нотаріальному посвідченню, але в порушення вимог ст.203,209 ЦК України, договір нотаріально не посвідчувався, що

згідно приписів ч. 1ст. 220 ЦК України тягне за собою нікчемність даного правочину. Також, суд дійшов висновку про те, що положення оспорюваного договору порушують вимоги Закону України "Про захист прав споживачів", а саме є несправедливими, та про те, що відповідач вимоги договору не виконав.

Відповідно до положень ч. 1ст. 217 ЦК України, суд вважає необхідним застосувати наслідки укладення нікчемного правочину, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 82000 гривень, які відповідачем отримані від позивача згідно з квитанцією від 17.10.2017 року як авансовий платіж за нікчемним договором № 3880 від 17.10.2017 року.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку.

В обґрунтування зазначених позовних вимог Позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій Відповідача останньому завдано моральної шкоди, яка полягає в суттєвих емоційних стражданнях, пов`язаних з невиконанням договору, з втратою грошей та тим, що він змушений звертатись до правоохоронних органів. Заподіяну моральну шкоду Позивач оцінює у 5000 грн. 00 коп.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 Цивільного кодексу України, згідно з ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 5 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом встановлено, що діями ТОВ «Єврокар Україна» були порушені права позивача. Між неправомірними діями ТОВ «Єврокар Україна» та заподіяною позивачу моральною шкодою є безпосередній причинний зв'язок, то суд вважає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої діями відповідача, і його порушене право підлягає судовому захисту, а завдана моральна шкода відшкодуванню.

Виходячи з вимог закону та встановлених судом фактів, суд вважає, що зазначений позивачем розмір відшкодування відповідає тривалості моральних переживань і тяжкості наслідків, тому виходячи з тривалості та характеру моральних страждань, засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи ступінь провини відповідача, суд вважає, що відшкодуванню підлягає моральна шкода у сумі 5 000 гривень 00 копійок.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові

витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги вимоги ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог судовий збір у сумі 640 гривень 00 копійок.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.12, 81, 229, 258, 259 ЦПК України, ст.ст.215,216,220,799,806,807,808 ЦК України, ст.2,6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 18, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання правочину недійсним та застосування правових наслідків його недійсності, стягнення моральної шкоди - задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу від 10.10.2017 року № 3880, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 отриманих за недійсним договором фінансового лізингу від 17.10.2017 року № 3880 82000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 5000 грн. моральної шкоди.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь держави 640 грн. судового збору.

Позивач: ОСОБА_1: який проживає за адресою: 64282, Харківська область Балаклійський район с. Петрівське вул. 1 Травня б.43.

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄврокарУкраїна» місцезнаходження: 02093, м. Київ вул. Бориспільська б.26-Б кімн.32-Б.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: