Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 463/6415/14-ц

провадження № 61-6047зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 про визнання правочину нікчемним за заявою ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів: Коротуна В. М., Завгородньої І. М., Мазур Л. М., Писаної Т. О., Попович О. В. від 11 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»(далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину нікчемним.

Позовна заява мотивована тим, що 05 квітня 2013 року між ПАТ «Ощадбанк» в особі завідувача ТВБВ № 10013/0332 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір банківського вкладу № 12304755.

Посилаючись на те, що при його укладенні не додержано письмової форми договору банківського вкладу, оскільки відсутні документи, які підтверджують обставини прийняття банком від ОСОБА_3 грошових коштів, що свідчить про те, що останнім грошові кошти як вклад до банку не вносилися і відповідно проценти на них банком не нараховувалися, при цьому на розгляді у Личаківському районну суді м. Львова знаходиться кримінальне провадження про вчинення ОСОБА_4 і ОСОБА_5 злочинів, передбачених частиною п'ятою статті 191 та частиною другою статті 366 КК України, у процесі розгляду якого відповідачем заявлено цивільний позов до ПAT «Ощадбанк» про стягнення коштів у розмірі 47 150 грн, позивач просив визнати договір від 05 квітня 2013 року № 12304755 на вклад «Депозитний», укладений між ПАТ «Ощадбанк» в особі ТВБВ № 10013/0332 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 нікчемним.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 вересня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Ощадбанк» відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірний договір банківського вкладу укладений належним чином, відповідає вимогам Інструкції про касові операції в банках України та статті1059 ЦК України, тому не може вважатися нікчемним, а відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необліковування на них грошових коштів, залучених від фізичної особи на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, необхідно кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2015 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Ощадбанк» задоволено. Визнано договір банківського вкладу від 05 квітня 2013 року, укладений між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3, нікчемним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що письмова форма договору банківського вкладу, що оспорюється, дотримана не була, а тому відповідно до частини другої статті 1059 ЦК України цей договір є нікчемним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2015 року залишено без змін.

Суд касаційної інстанції погодився із правильністю застосування судом апеляційної інстанції положень статей 1058, 1059, 1068 ЦК Українита його висновком про те, що з урахуванням вище перелічених обставин внесення ОСОБА_3 на рахунок коштів у розмірі 40 000,00 грн згідно з договором № 12304755 на вклад «Депозитний» не підтверджено належним чином оформленими документами, що відповідають вимогам, встановленим нормативними актами у сфері банківської діяльності.

14 грудня 2017 року ОСОБА_3 до Верховного Суду України подано заяву про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справвід 11 жовтня 2017 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, 2004 року.

У заяві ОСОБА_3 просить рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року скасувати, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 вересня 2015 року залишити в силі, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 1058, 1059, 1068 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

01 лютого 2018 року заяву ОСОБА_3 про перегляд судових рішень передано до Верховного Суду.

У поданій заяві про перегляд судового рішення ОСОБА_3 посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції (Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ) одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах щодо визнання депозитних договорів нікчемними, а також на невідповідність у цій частині ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 1058, 1059, 1068 ЦК України.

На обґрунтування заяви ОСОБА_3 надано постанови Верховного Суду України від 06 червня 2012 року (№ 6-17цс12), від 06 квітня 2016 року (№ 6-352цс16) та ухвалу Верховного Суду України від 09 листопада 2015 року (№ 6-2277ц15), а також ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 липня 2015 року (№ 6-12852св15), від 17 жовтня 2016 року (№ 463/2111/14-ц) та від 07 листопада 2016 року (№ 450/792/15-ц).

Дослідивши наведені у заяві доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла наступного висновку.

Відповідно до статті 353 ЦПК України, 2004 року, Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, 2004 року, підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції від 12 лютого 2015 року) визначено, що заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За змістом пункту 1 частини першої статті 360-5 ЦПК України (у редакції від 12 лютого 2015 року) Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 05 квітня 2013 року між ПАТ «Ощадбанк» в особі завідуючого ТВБВ № 10013/0332 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було підписано договір № 12304755 на вклад «Депозитний» на ім'я фізичної особи (а. с. 13-14 ).

Згідно з пунктом 1.1 цього договору вкладник вносить, а банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок НОМЕР_2 на умовах цього договору кошти в сумі 40 000, 00 грн строком на один рік і один місяць. Днем повернення депозиту визначено 05 травня 2014 року. Процентна ставка за депозитом встановлюється у розмірі 16,5 % річних. Сплата процентів за користування депозитом здійснюється після закінчення його терміну. Договір скріплено печаткою банку, підписом уповноваженого працівника банку та ОСОБА_3

Згідно із заявою на прихід готівки від 05 квітня 2013 року № 1230475 ОСОБА_3 вносив 40 000,00 грн на рахунок № НОМЕР_1. Однак, на вказаній заяві відсутній відбиток печатки (штампа) та або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ (а. с. 15).

Крім того, судами встановлено, що в провадженні Личаківського районного суду м. Львова знаходиться кримінальне провадження щодо вчинення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 злочинів, передбачених частиною п'ятою статті 191, частиною другою статті 366 КК України (а. с. 18-20).

У кримінальному провадженні ОСОБА_3 заявлено цивільний позов до банку про стягнення коштів у розмірі 47 150,00 грн за договором банківського вкладу від 05 квітня 2013 року № 12304755, що укладений між ПАТ «Ощадбанк» в особі завідувача ТВБВ № 10013/0332 ОСОБА_4, з однієї сторони, та ОСОБА_3, з іншої.

Встановивши те, що заява на прихід готівки від 05 квітня 2013 року № 1230475, яка надана позивачем на підтвердження внесення ним, як вкладником, коштів згідно з договором про вклад «Депозитний», не є належним та допустимим доказом, оскільки не відповідає вимогам, викладеним у пункті 1.4 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, а саме: номер рахунку, на який внесено кошти (НОМЕР_1), є відмінним від номера рахунку, вказаного у договорі банківського вкладу (НОМЕР_2), а також на цій заяві відсутній відбиток печатки (штампа) та/або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ, який би міг засвідчувати факт прийняття банком коштів, апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, дійшов висновку про скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову ПАТ «Ощадбанк».

За таких обставин суд касаційної інстанції визнав правильним застосування апеляційним судом положень статей 1058, 1059, 1068 ЦК Українищодо недодержання письмової форми спірного договору банківського вкладу, у зв'язку із чим вказав про нікчемність цього правочину.

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаям ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Дослідивши зміст інших ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а також постанов та ухвали Верховного Суду України, наданих заявником як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції (Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ) одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах й невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції висновкам Верховного Суду України щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, колегія суддів встановила наступне.

У наданій заявником для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 липня 2015 року (№ 6-12852св15) суд касаційної інстанції, погоджуючись із висновком судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для розірвання укладених із ПАТ «Ощадбанк» договорів банківського вкладу та відсутність правових підстав для визнання цих правочинів нікчемними, дійшов висновку про те, що сторони дотрималися їх письмової форми, уклавши ці правочини у спосіб, передбачений частиною першою статті 1059 ЦК України.

Вказані обставини було встановлено як на підставі наданих ОСОБА_6 документів на підтвердження внесення грошових коштів, зокрема заяви на прихід готівки № 23047 від 05 серпня 2013 року і заяви на видачу готівки № 123047 від 18 вересня 2013 року, так і на підставі того факту, що грошові кошти були внесені ОСОБА_6 на депозитні рахунки за рахунок попередніх договорів із цією ж банківською установою.

У допуску до провадження Верховним Судом України вищевказаної справи було відмовлено, що свідчитьнадана до заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року ОСОБА_3 ухвала Верховного Суду України від 09 листопада 2015 року (№ 6-2277цс15), яка не може бути прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції висновкам Верховного Суду України, оскільки у ній не містяться висновки щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Надана заявником ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2016 року (№ 463/2111/14-ц) не може братися до уваги як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки у відповідності до даних Єдиного реєстру судових рішень постановою Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року вищевказану ухвалу суду касаційної інстанції скасовано.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 07 листопада 2016 року (№ 450/792/15-ц) погодився з висновками місцевого суду та суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для стягнення на користь ОСОБА_7 банківського вкладу з огляду на те, що спірний договір банківського вкладу відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки укладений у простій письмовій формі та містить усі умови, необхідні для договору даного виду, а саме: розмір вкладу, розмір відсотків за користування вкладом, порядок їх нарахування, строк дії договору; підписаний від імені банку повноважною особою та містить відбиток печатки (штампу). Також наявні докази про внесення коштів на депозитний рахунок.

У постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року (№ 6-17цс12), наданій заявником як приклад невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, міститься правовий висновок про те, що відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу.

При розгляді вказаної справи було встановлено, що письмова форма спірних депозитних договорів дотримана, внесення ОСОБА_8 коштів підтверджується прибутковими валютними ордерами від 01 листопада 2008 року, які відповідають вимогам пункту 8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, мають всі необхідні реквізити, від імені відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» підписані особою на підставі довіреності банку та в межах наданих повноважень, наявність яких банком не оспорюється.

Крім того, факт отримання відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» готівкових коштів від ОСОБА_8 у вищезгаданій справі підтверджується, крім іншого, й висновком судової економічної експертизи №923/923/1 від 09 лютого 2010 року.

У наданій заявником постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року (№ 6-352цс16) міститься правовий висновок про те, що договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов'язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з'являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов'язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов'язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника); таким чином ОСОБА_10 як вкладник має право вимоги до банку про повернення вкладу за договором банківського вкладу з урахуванням нарахованих процентів згідно умов укладеного договору та застосуванням наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов'язань за договором, не дивлячись на те, що працівника банку згідно із вироком суду визнано винним у розкраданні коштів, зокрема і тих, які були прийнятті ним від вкладника ОСОБА_10 на підставі укладеного із нею депозитного договору. Тобто, у вказаній справі було встановлено, що банк прийняв кошти від вкладника.

Порівняння судових рішень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справвід 01 липня 2015 року (№ 6-12852св15) та від 07 листопада 2016 року (№ 450/792/15-ц), наданих заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подана заява, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи застосував по різному одні й ті ж норми матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки у перелічених справах були встановлені різні фактичні обставини, зокрема щодо додержанням письмової форми договору банківського вкладу, а також доведеності та підтвердження внесення клієнтом грошової суми на депозит банку. У справі, яка переглядається, не було доведено того, що вкладник вніс грошові кошти до банку для зарахування на вкладний рахунок.

З цих же підстав колегією суддів не встановлено невідповідності ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року (№ 6-17цс12) висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, що в свою чергу спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року (№ 6-352цс16), де судом викладені висновки щодо неоднакового застосування судами попередніх інстанцій положень статей 625, 599, 1066, 1166, 1172, 1173 та 1192 ЦК України, які є відмінними від норм матеріального права, які було застосовано судом касаційної інстанції під час розгляду та вирішення даної справи і на приклад неоднаковості застосування яких посилався заявник (статті 1058, 1059, 1068 ЦК України).

Оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України (2004 року № 1618-IV, у редакції, чинній на момент подання заяви), пунктом 1 Перехідних положень ЦПК України, у реакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк