Провадження № 22-ц/801/248/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 рокуСправа № 127/15715/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Вінницького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 вересня 2018 року, постановлену суддею Вінницького міського суду Вінницької області Жмудем О.О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину будинку та земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 2005 року по березень 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у будинку АДРЕСА_2, були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, в них народилася спільна дитина. Під час спільного проживання у сторін народився син ОСОБА_5. Окрім сторін по справі за цією ж адресою проживали мати ОСОБА_4, її син та дочка від іншого шлюбу та її зять.

Однак сімейно життя між сторонами по справі не склалося та після сварки ОСОБА_4 стала чинити перешкоди ОСОБА_3 у проживанні в АДРЕСА_2, у зв'язку з чим останній був змушений змінити місце проживання.

У позові ОСОБА_3 зазначив, що у грудні 2005 року ОСОБА_4 придбала будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку по АДРЕСА_3, які фактично є спільною сумісною власністю сторін по справі, оскільки вони були придбані у період спільного проживання за спільні кошти, хоча право власності на будинок та земельну ділянку й було оформлено на відповідача. Окрім того, вказаний будинок був придбаний в стані чорнового ремонту, був непридатний для проживання та потребував проведення ремонту та облаштування прибудинкової території. Задля цього у січні 2006 року ОСОБА_3 продав власний будинок у м. Бар, а кошти від його продажу спрямував на облаштування прибудинкової території, добудову та ремонт будинку АДРЕСА_2.

Враховуючи наведене ОСОБА_3 просив встановити факт його проживання з ОСОБА_4, в період з 2005 року по квітень 2017 року однією родиною без реєстрації шлюбу, визнати будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку під ним спільною сумісною власністю сторін по справі, а також визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частин вказаного будинку та земельної ділянки.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 вересня 2018 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період з 2005 року по квітень 2017 року однією родиною без реєстрації шлюбу.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення в частині відмови у задоволенні позову, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просив його в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В свою чергу ОСОБА_4 подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, прийшов до наступного висновку.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що в період з 2005 року по квітень 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю, як подружжя без реєстрації шлюбу. Ця обставина сторонами у справі не заперечується та в апеляційному порядку рішення в цій частині не оскаржується, а тому в цій частині воно не підлягає перегляду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину будинку та земельної ділянки суд першої інстанції виходив із того, що майно, яке було набуте під час спільного проживання позивача та відповідача, було набуте за особисті кошти відповідача ОСОБА_4

Відповідно до ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Тлумачення ст.ст.60 ,74 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу. Разом із тим, вказана презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За змістом цих норм належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування ч.1 ст.74 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-84цс17.

Так судом встановлено, що 29 грудня 2005 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_6 будинок АДРЕСА_2, за 116000 гривень, що підтверджується копією відповідного договору купівлі-продажу (а.с.105).

Окрім того, в той же день 29 грудня 2005 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_6 земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3, за 64000 гривень, що підтверджується копією відповідного договору купівлі-продажу (а.с.106).

Звертаючись з позовом, позивач, наголошував на тому, що будинок та земельна ділянка, які є предметом спору були придбані на ім'я відповідача, але за спільні кошти сторін.

На підтвердження наявних особистих коштів для сумісного придбання спірного будинку та земельної ділянки позивач ОСОБА_3 надав суду копію договору купівлі-продажу житлового будинку, а також довідки про власний дохід, який він отримував, працюючи на КП « Вінницяводоканал» та копії відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України за період з 01 січень 2003 по 2017 роки.

Заперечуючи позов, відповідач вказала, що кошти, за які було придбане нерухоме майно, належали їй особисто і отримані нею від продажу квартири та нежитлового приміщення, право власності на які вона набула до того часу, як почала проживати з позивачем як чоловік та жінка.

15 липня 2005 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_8 попередній договір про наміри укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, співвласником якої вона являється (33/100) в строк до 01 вересня 2005 року, передавши останньому аванс в розмірі 3000 доларів США (а.с.148).

12 серпня 2005 року між ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (продавці) та ОСОБА_8 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Продаж вчинено за 157560,00 гривень.

07 липня 2005 року ОСОБА_4 здійснила продаж належного їй вбудованого приміщення в будинку АДРЕСА_1 отримавши 141400 гривень.

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 протягом 2005 року, зокрема- двічі 17.08.2005 року та 19.10.2005 року на свій депозитний рахунок внесла 25000,00 та 20000,00 доларів США, 94,32 доларів США, та 17.08.2005 року зняла 18000,00 доларів США.

Відтак висновок суду, що станом на 29 грудня 2005 року, тобто на дату придбання будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки, ОСОБА_4 мала належну кількість особистих коштів для їх придбання, отриманих від продажу належного їй нерухомого майна, є правильним.

За договором від 27 січня 2006 року, на який позивач посилається в обґрунтування позову (а.с.15), ОСОБА_6 купив, а ОСОБА_3 продав належний останньому будинок АДРЕСА_4 за 73192 гривні.

Однак, вказаний договір купівлі-продажу, був укладений вже після придбання ОСОБА_4 спірного будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки. Так ОСОБА_3 продав будинок 27 січня 2006 року, в той час як ОСОБА_4 придбала спірний будинок і земельну ділянку раніше, а саме 29 грудня 2005 року, а тому позивач не міг фактично витратити отримані особисті кошти від продажу будинку в придбання спірного нерухомого майна. З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Надані ОСОБА_3 довідки про дохід (а.с.17-26) також не підтверджують факт придбання спірного майна за спільні кошти подружжя, оскільки у вказаних довідках відсутні відомості стосовно доходу позивача за 2005 рік та попередні рокі, які б давали змогу встановити наявність особистих заощаджень в ОСОБА_3

Суд обґрунтовано не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_3, оскільки, як правильно вказав суд, він є зацікавленою стороною у вирішенні спору.

Судом було встановлено, що за час спільного проживання сторін, ними було здійснено певні ремонтні роботи. Однак з позовними вимогами про компенсацію вартості будівельних матеріалів та ремонтних робіт ОСОБА_3 не звертався, відповідно будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин не надав.

Статтею 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 надав до позовної заяви звіт про оцінку спірного житлового будинку, де визначена його вартість в розмірі 247052,00 гривень. Однак, в супереч ст.81 ЦПК України позивачем не було доведено, що вартість будинку збільшилась і це збільшення є істотним і відбулось внаслідок грошових затрат позивача.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим кодексом випадках.

Частиною 3 ст.49 ЦПК України визначає, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

В обґрунтування позову і підстав для його задоволення позивач, крім іншого надав договір купівлі- продажу будинку від 27 січня 2006 року. При цьому довіреність, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі не була підставою позову. Заяв про зміну підстави позову ОСОБА_3 не подавав. Відтак суд першої інстанції не давав їй правової оцінки і відповідно діяв згідно ст.13 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що обов'язковою умовою укладення відповідачем договорів купівлі-продажу будинку і земельної ділянки було відчуження ОСОБА_3 будинку ОСОБА_6 в м.Бар шляхом надання довіреності на особу, яку вказав покупець ОСОБА_6, а саме ОСОБА_11 і ця довіреність була видана саме 29 грудня 2005 року.

Апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними, оскільки про ці обставини, як на підставу позову, позивач в позовній заяві не посилався. Не змінював їх в суді першої інстанції , як то передбачено ст. 49 ЦПК України.

Отже, рішення суду першої інстанції було ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, при повному та всебічному дослідженні обставин у справі, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційний суд вважає, що таке рішення скасуванню чи зміні не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст ухвали виготовлено 17 грудня 2018 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало