Справа № 544/171/18
Номер рядка звіту 45
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого - судді Нагорної Н.В.,

за участю секретаря Костенко Т.В.,

позивача ОСОБА_1,

у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Пирятин, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою: вул. ОСОБА_3 (Дзержинського), 32А, м. Пирятин, Полтавська область. У вказаному будинку також зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2, який з 1993 року в даному будинку на проживає, місце його перебування їй невідомо. Проживаючи в іншому місці відповідач не знявся з реєстрації в будинку, власником якого є позивач. У зв'язку з його непроживанням у будинку у неї виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, тому вона вимушена звернутись до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: вул. ОСОБА_3 (Дзержинського), 32А, м. Пирятин, Полтавська область.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, суду надала пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Заяви про розгляд справи за його відсутності від відповідача не надходило.

За таких обставин суд визнав можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі доказів, які додані до справи.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши докази, що знаходяться в матеріалах справи, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні Право власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 червня 1976 року по 29 листопада 2017 року (а.с.6).

Відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до пяти включно від 15 листопада 1981 року ОСОБА_1 була надана земельна ділянка для будівництва житлового будинку за адресою: вул. Дзержинського, 32, м. Пирятин. Побудований згідно вказаного договору житловий будинок в цілому було зареєстровано Лубенським міжміським бюро технічної інвентаризації за позивачем та записано в реєстрову книгу №27 за реєстровим № 3387 від 30 жовтня 1986 року (а.с.7-8).

Відповідно до довідки КП «Лубенське МБТІ» №53-Т від 22 березня 2018 року станом на 29 грудня 2012 року нерухоме майно, що знаходиться за адресою: вул. Івана Франка, 32, зареєстровано в цілому за ОСОБА_1 30 жовтня 1986 року. Вулиця Дзержинського в м. Пирятин перейменовано на вул. ОСОБА_3 (а.с.25).

Згідно довідки квартального комітету Пирятинської міської ради №185 від 14 лютого 2018 року, за адресою вул. Івана Франка, 32А, м. Пирятин, Полтавська область, зареєстровані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, її син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований, але не проживає з 1993 року ОСОБА_2 (а.с.5).

Після встановлення зазначених обставин, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи будинок №32А по вул.Івана Франка в м.Пирятині, побудований сторонами протягом 1981-1986 років, тобто у період шлюбу.

Відповідно до положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який діяв на момент реєстрації житлового будинку в БТІ), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

На підставі викладеного суд зазначає, що спірний будинок, що знаходиться за адресою: вул. ОСОБА_3 (Дзержинського), 32А, м. Пирятин, Полтавська область, нажитий ОСОБА_1 у період шлюбу з ОСОБА_2, а тому є обєктом спільної сумісної власності відповідно до положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Разом з тим, позивач не надала належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що вказаний будинок є її особистою власністю.

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України), то власник не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема, жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.

Зі змісту п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Основного Закону проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

ОСОБА_2 дійсно не проживає у спірному будинку, проте він не втратив право користування ним, у тому числі права бути у ньому зареєстрованим, так як його право користування житлом походить від його прав як співвласника. Тому, не зважаючи на те, що відповідач у ньому не проживає з 1993 року, він не може бути визнаним таким, що втратив право користування ним.

Таким чином у задоволенні позовних вимог слід відмовити з указаних вище підстав.

Керуючись ст. 6-13, 76-81, 259, 263-265, 352 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги через Пирятинський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. В. Нагорна