Провадження № 2/344/1956/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Татарінової О.А.

секретаря Бухвак І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про надання дубліката ключів від вхідних дверей, -

В С Т А Н О В И В:

25 грудня 2015 року законний представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про вселення малолітнього ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1, зобов"язання не чинити перешкод у користуванні даною квартирою та надання дублікату ключів від вхідних дверей. Позовні вимоги мотивувала тим, що малолітній ОСОБА_5 є сином відповідача, зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 09.04.2010 року. По даній адресі у тій же квартирі з 16.09.2009 року на підставі договору найму була зареєстрована і мати малолітнього - ОСОБА_2 Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2015 року ухвалено виселити із вказаної квартири ОСОБА_2 у зв"язку із закінченням строку дії договору найму. Що стосується дитини ОСОБА_1., то в цій частині рішенням Апеляційного суду Львівської області залишено без змін рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у виселенні малолітньої дитини. Фактично малолітній ОСОБА_1. проживав у спірній квартирі від дня свого народження до червня 2015 року. Влітку 2015 року ОСОБА_1. поїхав відпочивати на літні канікули до своєї бабусі в Рожнятівський район де пробув до серпня 2015 року. Повернувшись до м. Івано-Франківська малолітній син не міг зайти до вказаної квартири, оскільки, відповідач змінив врізні замки на вхідних дверях і на стук у двері не відчиняв. З даного приводу представник малолітнього ОСОБА_1. зверталась до служби у справах дітей виконкому Івано-Франківської міської ради, до міського відділу УДМС в області та управління адміністративних послуг виконавчого комітету міської ради, проте, на сьогоднішній день дитина не може потрапити до помешкання. У результаті незаконних дій відповідача малолітнього ОСОБА_1. позбавлено права на законне і фактичне користування житлом, а саме, квартирою АДРЕСА_1, з усіма умовами і зручностями для його життя, навчання в дитсадку, розвитку і лікування, в якому він народився, зареєстрований і постійно проживав.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, у запереченнях на позов пояснив, що він не порушував прав малолітнього ОСОБА_1. на користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1, зіславшись на рішення Апеляційного суду Львівської області, яким ОСОБА_2 виселено зі спірної квартири, а у виселенні малолітнього сина відмовлено, оскільки після ухвалення вказаного рішення суду ОСОБА_2 добровільно змінила своє місце проживання та місце проживання дитини, переїхавши разом з нею в квартиру по АДРЕСА_2 яку відповідач надав їй для проживання із сином і в якій вона зареєстрована на підставі її особистої заяви, а син залишається зареєстрованим по АДРЕСА_1. Вважає, що спір між сторонами виник саме з приводу реєстрації фактичного місця проживання дитини, про що свідчить переписка ОСОБА_2 з органами міграційної служби, однак це не підтверджує факт порушення ним прав дитини на користування квартирою по АДРЕСА_1. Зазначає, що сторони в добровільному порядку визначили місце проживання дитини разом з матір'ю, а тому у випадку задоволення вимоги про вселення малолітньої дитини в квартиру по АДРЕСА_1 зміниться місце проживання дитини без згоди батька всупереч вимогам ст.ст. 160,161 СК України. Вимога щодо видачі дубліката ключів законному представнику малолітньої дитини суперечить вказаному вище рішенню Апеляційного суду Львівської області про її виселення з цієї квартири.

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 27 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Львівської області від 21 березня 2017 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року, позов ОСОБА_1., в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2, задовільнив: вселив малолітнього ОСОБА_1. в квартиру АДРЕСА_1 зобов'язав ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1. в користуванні цією квартирою, а також надати законному представнику ОСОБА_1. - ОСОБА_2 дублікат ключів від вхідних дверей зазначеної квартири, вирішив питання про розподіл витрат.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 29 листопада 2017 року скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 21 березня 2017 року, та рішення Івано-Франківської області від 27 вересня 2016 року, справу передано на новий розгляд суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року системою автоматичного розподілу справи між суддями дану цивільну справу призначено судді Татаріновій О.А.

19 липня 2018 року законний представник позивача ОСОБА_1. - ОСОБА_2 подала заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої вона зменшила позовні вимоги в частині вселення ОСОБА_1. в квартиру АДРЕСА_1 та просила залишити дану позовну вимогу без розгляду.

Ухвалою суду від 19.07.2018 року позовну заяву ОСОБА_1, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про вселення, зобов"язання не чинити перешкод у користуванні квартирою та надання дубліката ключів від вхідних дверей, в частині позовних вимог до ОСОБА_3 про вселення малолітнього ОСОБА_1 в квартиру залишити без розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Крім викладеного в позовній заяві повідомила, що малолітній ОСОБА_1. хоче проживати у квартирі свого батька, постійно просить її повернутись додому. Відповідач в свою чергу повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків про відношенню до свого власного сина. Зазначила, що особисто не претендує на квартиру позивача, проте, таке право належить її з позивачем малолітньому сину. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позову з підстав викладених у запереченні, мотивуючи тим, що оскільки, мати позивача добровільно виконала рішення Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2015 року та змінила місце проживання і з 22.05.2015 року проживає у квартирі АДРЕСА_2 то і місце проживання малолітнього ОСОБА_1. з 02.06.2015 року визначене з матір"ю за згодою батьків. Просила в позові відмовити, оскільки, обставини викладені у позовній заяві не відповідають дійсності, а відповідно позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши подані сторонами письмові докази, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення і відзиви на них, об"єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та спору по суті приходить до висновку, що у позові слід відмровити з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

ОСОБА_6 до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ОСОБА_6 до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_6 до копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 07.04.2010 року батьками ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.9).

Як вбачається з довідки № 02-02/2971 виписки з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім"ї ОСОБА_3, який є уповноваженим власником (основним квартиронаймачем) та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 18.05.2001 року, разом з ним у даній квартирі зареєстрований його син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 - 09.04.2010 року (а.с.37).

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 11 липня 2013 року залишено без змін рішення Івано-Франкіського міського суду від 01 березня 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина - ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітної плати щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму , визначеного для дітей відповідного віку, до досягнення ним повноліття (а.с.19-21).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14. травня 2015 року, яке ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада.2015 року залишено без змін, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.січня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_2 про виселення скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення. Позов до ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено частково. Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1. В частині вимог щодо відмови у виселенні малолітнього сина ОСОБА_1. рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.січня 2015 року залишено без змін (а.с.14, 15).

В зв'язку з наведеним мати позивача ОСОБА_2 змінила місце реєстрації та фактичного проживання і з 22 травня 2015 року зареєстрована та проживає у АДРЕСА_2, за даною адресою з цього часу проживає і малолітній ОСОБА_1.

02 червня 2015 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до Івано-Франківського МВ УДМС в Івано-Франківській області щодо реєстрації його малолітнього сина ОСОБА_1., ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем фактичного його проживання АДРЕСА_2, представивши пакет документів, в тому числі і копію рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 25.02.2015 року, в резолютивній частині якого зазначено, що малолітній син проживає разом з матір'ю (а.с. 22-30). На підставі поданих документів ОСОБА_1. був зареєстрований за фактичним місцем його проживання - АДРЕСА_3.

Представник позивача ОСОБА_2 неодноразово зверталась із заявами до Івано-Франківського міського вілдділу УДМС в Івано-Франківській області із заявами від 01.10.2015 року, 13.10.2015 року та 22.10.2015 року про скасування вищевказаної реєстрації малолітнього ОСОБА_1. АДРЕСА_3 з одночасним зняттям його з реєстрації місця проживання з адреси АДРЕСА_1 (а.с., 20-21, 31-35),

Листом від 31 жовтня 2015 року №15/Д-5 повідомлено, що реєстрація місця проживання малолітнього ОСОБА_1. проведена 02.06.2015 року з порушенням вимог законодавства, у зв»язку з чим прийнято рішення про скасування реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_1. по АДРЕСА_2 з одночасним зняттям з реєстрації місця проживання з адреси: АДРЕСА_1, про що внесено зміни в обліковий матеріал (а.с.36).

Відповідач не погодившись із прийнятим рішенням Івано-Франківським МВ УДМС України оскаржив його та отримав відмову (а.с. 59-61, 62).

Як вбачається з листа представника позивача адресованого до служби в справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 25.08.2015 року, яким вона просить вжити заходів до батька ОСОБА_3, він поміняв замки вхідних дверей у АДРЕСА_1 і таким чином не допускає свого п"ятирічного сина ОСОБА_1., ІНФОРМАЦІЯ_3 до його житлового приміщення, де дитина зареєстрована і постійно проживала (а.с.16). З наданої інформації служби в справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради встановлено, що у своєму поясненні ОСОБА_3 повідомив, що 20.05.2015 року мати малолітнього ОСОБА_2 зібрала свої речі та речі дитини з АДРЕСА_1 та з власної волі переїхали проживати з сином у куплену ОСОБА_3 АДРЕСА_2 (а.с.17).

На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з п.п. 1,2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною першою статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

За змістом ст. 150,155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про про інтереси дитини.

З аналізу зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини вбачається, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Так в п 75 рішення Європейського Суду з прав людини в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) зазначено, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

З огляду про вищезазначене суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що на да даний час малолітній ОСОБА_1. не проживає у АДРЕСА_1 а вже більше 3 років, весь цей час він проживає з матір'ю, на користь дитини відповідач сплачує аліменти та користується квартирою АДРЕСА_2

На даний час у квартирі АДРЕСА_1, не створено жодних належних умов для проживання/перебування, навчання ОСОБА_1., там немає жодних його іграшок, одягу, шкільних предметів, інших речей, необхідних для його повноцінного проживання та розвитку. Так як його батько ОСОБА_3 постійно перебуває на роботі і не може приділяти уваги сину, він буде знаходитись у даній квартирі один, а тому суд критично оцінює твердження законного представника позивача про необхідність та доцільність перебування ОСОБА_1., в спірній квартирі після шкільних уроків, так і в інший час.

Стаття 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» дає наступні визначення термінів "реєстрація" та "місце проживання"

Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Таким чином, реєстрація місця проживання особи є адміністративною дією, яка встановлює додатковий зв'язок особи з державою і не є обставиною, яка підтверджує чи спростовує право особи на користування житлом.

Реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на володіння чи користування нерухомим майном, право на яке встановлюється у визначеному законодавством порядку.

ОСОБА_6 до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються Законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України) Згідно з ч.1,3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За приписами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Тобто позивач ОСОБА_1 на даний час не може самостійно визначати місце свого проживання, таке право виникає в нього з 14 років. На даний час він користується квартирою АДРЕСА_2

Добровільно виконавши рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2015 року про виселення та переїхавши разом з малолітнім сином в квартиру АДРЕСА_2, законний представник позивача з 22.05.2015 року змінила не тільки своє місце проживання, а і місце проживання малолітнього ОСОБА_1-ОСОБА_6 не заперечував проти переїзду і таким чином дав згоду на зміну місця проживання свого малолітнього сина.

Даний факт узгоджується і з положеннями ч. 3 ст. 181 СК України, згідно яких кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тому не відповідає дійсності твердження законного представника позивача про те, що вона не давала згоди на зміну місця проживання дитини. Крім того, вона не заперечує той факт, що малолітній позивач весь час проживає з матір'ю і буде з нею проживати в майбутньому та перебувати на її утриманні.

За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Судом безспірно встановлено, що право дитини на житло забезпечено її батьком, оскільки малолітній разом з матір"ю проживає у квартирі, належній відповідачу. Сторони погодили місце проживання дитини разом з матір"ю у вказаній квартирі, окремо від батька, який на утримання дитини сплачує аліменти.

Враховуючи положення ч.4 ст.29 ЦК України згідно з яким місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання одного з батьків з ким вона проживає, а малолітня дитина проживає з матір"ю, яка не має права користування спірною квартирою, то місце проживання ОСОБА_1. є квартира за адресою АДРЕСА_1. Право на вибір місця проживання малолітнього ОСОБА_1. матиме по догясгення 14-річного віку ( неповна цивільна дієздатність) згідно ч.3 ст.29 ЦК України. У віці до 14 років малолітній самостійного права на користування спірним житлом не має, ніж за згодою та й присутності батька (відповідача по справі).

Отже, суд дійшов висновку, що право малолітнього на житло не порушено.

Суд вважає, що задоволення вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 за відсутності в ній належних умов для його перебування/проживання, а також перебування малолітньої дитини однієї в квартирі без присутності батьків не сприятиме її гармонійному розвитку та вихованню в спокійному та стійкому середовищі.

Надання законному представнику позивача ОСОБА_2 дубліката ключів від вхідних дверей даної квартири фактично створить умови для її проживання/перебування та користування даною квартирою, право на яке вона не має, та суперечить рішенню Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2015 року про її виселення.

На підставі вищенаведеного, відповідно до Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, ст.ст. 3, 5, 12, 13, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про надання дубліката ключів від вхідних дверей - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.А. Татарінова

Повний текст рішення складено 12 листопада 2018 року