Постанова

іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 400/382/15-ц

провадження № 61-1783св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_4,

відповідачі - Петрівська районна державна адміністрація Кіровоградської області, ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ Держгеокадастру у Петровському районі Кіровоградської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та касаційну скаргу ОСОБА_5, подану адвокатом ОСОБА_6, на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 березня 2016 року, ухвалене у складі судді Бугайченко Т. А., та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 7 червня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Дуковського О. Л., Єгорової С. М., Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Петрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов'язання скасувати їх державну реєстрацію.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_7, після якого відкрилася спадщина на земельну ділянку НОМЕР_1, розташовану на території Червонокостянтиніської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області площею 10,16 га, що належала батьку на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2.

18 листопада 2003 року ОСОБА_7 склав заповіт, яким заповів все своє майно позивачу. 25 березня 2005 року ОСОБА_7 склав заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_5

Позивач та ОСОБА_5 звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2006 року за ОСОБА_5 визнано право власності на вказану земельну ділянку, що стало підставою для отримання 4 липня 2007 року ОСОБА_5 державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 18 листопада 2009 року рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2006 року скасовано, справу передано на новий розгляд і ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 8 листопада 2011 року провадження у справі про визнання права власності на спадкове майно закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову.

Незважаючи на скасування рішення суду, на підставі якого ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, остання й досі користується нею.

Також позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_8 29 жовтня 1997 року мати отримала сертифікат серії НОМЕР_4 на право на земельну частку (пай) площею 10,54 га, що знаходиться в с. Новопетрівка Петрівського району Кіровоградської області. Про існування цього спадкового майна він не знав.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2001 року за ОСОБА_5 визнано право власності на вказаний земельний сертифікат. На виконання рішення суду голова Петровської районної державної адміністрації розпорядженням від 7 травня 2002 року № 212-р надав ОСОБА_5 як власнику сертифікату на право на земельну частку (пай) у приватну власність земельну ділянку (пай) за рахунок земель КСП ім. Ульянова Червонокостянтиніської сільської ради Петрівського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. ОСОБА_5 видано державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5 від 21 травня 2002 року, який зареєстровано у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 17 від 21 травня 2002 року.

Про рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2001 року позивач не знав, участі у справі не брав.

Позивач вказував, що він є спадкоємцем першої черги за законом після матері, заяв про відмову від спадщини нотаріусу не подавав, чинне законодавство України не передбачає можливості видачі державного акта на право приватної власності на землю на підставі рішення суду без нотаріуса, який здійснює оформлення прав на спадщину, та без урахування прав інших спадкоємців.

На підставі викладеного позивач просив визнати недійсними державні акти про право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_3 від 4 липня 2007 року та серії НОМЕР_5 від 21 травня 2002 року, видані ОСОБА_5; зобов'язати відділ Держкомзему у Петрівському районі Кіровоградської області скасувати державну реєстрацію вказаних актів, виданих ОСОБА_5, та застосувати наслідки, передбачені законодавством України.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 грудня 2015 року залучено до участі у справі ОСОБА_5 як співвідповідача та відділ Держгеокадастру у Петрівському районі Кіровоградської області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 березня 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсним державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 10,16 га, розташовану на території Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області, виданий 4 липня 2007 року ОСОБА_5 У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 243 грн 60 коп. судових витрат зі сплати судового збору.

Визнання недійсним вказаного державного акта суд мотивував скасуванням рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2006 року, яке стало підставою для видачі цього акта.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відділу Держкомзему у Петрівському районі Кіровоградської області скасувати державну реєстрацію цього акта у зв'язку з визнанням його недійсним, суд послався на те, що вказана вимога є похідною від вимоги про визнання акта недійсним і у разі відмови уповноваженого органу скасувати державну реєстрацію на підставі рішення суду про визнання акта недійсним, позивач не позбавлений можливості оскаржити таку відмову до суду.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсним державного акта серії НОМЕР_5, виданого ОСОБА_5 21 травня 2002 року, суд мотивував своє рішення тим, що рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2001 року про визнання за ОСОБА_5 права власності на сертифікат серії НОМЕР_4, виданий 29 жовтня 1997 року ОСОБА_8, та розпорядження голови Петрівської районної державної адміністрації від 7 травня 2002 року № 212-р про надання ОСОБА_5 у власність земельної частки (паю), які стали підставою для видачі державного акта на право приватної власності на землю, не скасовані, тому підстави для визнання недійсним акта відсутні.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 7 червня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишено без задоволення, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 березня 2016 року без змін. Апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині, у якій у позові відмовлено, та ухвалу апеляційного суду у цій же частині і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зокрема, у рішеннях відсутні висновки, чи були порушені права позивача, за захистом яких він звернувся, та ким; відсутні посилання на закони, на підставі яких вирішено справу. Суди необґрунтовано відмовили у розгляді його клопотань про витребування доказів, які мають значення для правильного вирішення справи; не перевірили наявність чи відсутність спадкових справ та постанов нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Зазначає, що суди не перевірили законність рішення Петрівської районної державної адміністрації про надання у власність ОСОБА_5 земельної ділянки та не надали правової оцінки рішенню цього органу; не надали правової оцінки доводам позивача про незаконність передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки без участі нотаріуса; доводам позивача, викладеним у доповненнях до позову від 28 листопада 2015 року, про нечинність заповіту від 25 березня 2005 року та його нікчемність.

Заявник вказує на помилковість висновків судів про відсутність підстав для скасування державної реєстрації недійсного державного акта та застосування наслідків недійсності державного акта. Також вважає помилковим висновок про відсутність підстав для скасування державного акта серії НОМЕР_5, виданого ОСОБА_5, у зв'язку з тим, що рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2001 року та розпорядження голови Петрівської районної державної адміністрації від 7 травня 2002 року не скасовані.

Судом, на думку заявника, невірно визначено предмет доказування, оскільки він не оскаржує рішення суду, а оспорює дійсність державного акта та законність розпорядження голови Петрівської районної державної адміністрації від 7 травня 2002 року, яким порушено порядок видачі державного акта. Зокрема, після смерті матері спадкова справа не заводилася, тому ОСОБА_5 після отримання рішення суду від 17 вересня 2001 року зобов'язана була звернутися до нотаріуса з письмовою заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (на земельну частку (пай)).

У липні 2016 року ОСОБА_5, діючи через свого представника - адвоката ОСОБА_6, також подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і закрити провадження у справі на підставі пункту другого частини першої статті 205 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, у зв'язку з набранням законної сили рішенням суду, ухваленим з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Заявник вказує, що рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2012 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 20 червня 2012 року, відмовлено у задоволенні позову прокурора Петрівського району Кіровоградської області в інтересах держави в особі Петрівської районної державної адміністрації до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4, відділ Держкомзему у Петрівському районі Кіровоградської області, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого ОСОБА_5 Незважаючи на це, позивач знову звернувся до суду з позовом про визнання недійсними державних актів, тобто заявив ту саму вимогу з тих самих підстав.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_5, у яких просить залишити її без задоволення, посилаючись на безпідставність доводів скарги про те, що рішення Петрівським районним судом Кіровоградської області від 12 квітня 2012 року ухвалено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

На підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого 21 травня 2002 року, ОСОБА_7 належала земельна ділянка НОМЕР_1 площею 10,16 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області.

18 листопада 2003 року ОСОБА_7 склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів своєму сину ОСОБА_4

25 березня 2005 року ОСОБА_7 склав заповіт, яким усі свої права та обов'язки, які йому належатимуть на момент складання цього заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть належати йому у майбутньому, та все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_5 Вказаний заповіт не змінено і не скасовано.

Судами встановлено, що рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області, Петрівської районної державної адміністрації про визнання права власності на спадкове майно за ОСОБА_5 визнано право власності на земельну частку (пай), посвідчене державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю на території Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області за № 16 від 21 травня 2002 року на ім'я ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_5 видано державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 10,16 га, яка розташована на території Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області, зареєстрований Петрівською районною державною адміністрацією Кіровоградської області у книзі записів реєстрації державних актів 4 липня 2007 року.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 18 листопада 2009 року рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2006 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 8 листопада 2011 року провадження у вказаній справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову.

Згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_4, виданого 22 січня 1998 року, ОСОБА_8 належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Ульянова Червонокостянтиніської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області, розміром 10,54 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2001 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_9, Долинського МДБІ про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на земельний сертифікат, встановлено факт, що померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 є матір'ю ОСОБА_5, та визнано за ОСОБА_5 право власності на сертифікат серії НОМЕР_4, виданий 29 жовтня 1997 року ОСОБА_8, на право на земельну частку (пай) площею 10,54 га, що знаходиться в с. Новопетрівка Петрівського району Кіровоградської області.

На підставі цього рішення до сертифікату внесено зміни, згідно яких право на земельну частку (пай) передано ОСОБА_5 На виконання рішення суду голова Петрівської районної державної адміністрації розпорядженням від 7 травня 2002 року № 212-р надав ОСОБА_5 у приватну власність земельну частку (пай) за рахунок земель КСП ім. Ульянова Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району для ведення товарного сількогосподарського виробництва як власнику сертифіката на право на земельну частку (пай). ОСОБА_5 отримано державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 17 від 21 травня 2002 року.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2012 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 20 червня 2012 року, відмовлено у задоволенні позову прокурора Петрівського району Кіровоградської області в інтересах держави в особі Петрівської районної державної адміністрації до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4, відділ Держкомзему у Петрівському районі Кіровоградської області, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого ОСОБА_5 4 липня 2007 року.

З вказаного рішення суди встановили, що прокурор заявляв вимоги про визнання недійсним державного акта, посилаючись на те, що заповіт ОСОБА_7 від 25 березня 2005 року, на підставі якого ОСОБА_5 отримала державний акт, визнано недійсним рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 31 серпня 2011 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд мотивував своє рішення тим, що державний акт, про визнання недійсним якого заявлено у позові, видано ОСОБА_5 на підставі рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2006 року про визнання за нею права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом. Крім того, суд зазначив, що ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2011 року скасовано рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 31 серпня 2011 року про визнання недійсним заповіту ОСОБА_7 від 25 березня 2005 року та залишено в силі рішення Петровського районного суду Кіровоградської області від 28 вересня 2010 року, яким у визнанні недійсним цього заповіту відмовлено.

У даній справі позивачем є ОСОБА_4 і вимоги про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого ОСОБА_5 4 липня 2007 року, заявлені ним з інших підстав, зокрема у зв'язку зі скасуванням рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2006 року про визнання за ОСОБА_5 права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом.

Таким чином, посилання ОСОБА_5 на те, що рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2012 року ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, безпідставні.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 суд касаційної інстанції залишає без задоволення з наступних підстав.

У пункті сьомому постанови Пленуму від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» Верховний Суд України роз'яснив, що при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону.

В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України у редакції, чинній на час видачі ОСОБА_5 державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 4 липня 2007 року, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Стаття 152 Земельного кодексу України визначає, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до 155Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З наведених норм вбачається, що визнання недійсними державних актів на право власності є окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Оскільки вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 4 липня 2007 року, виданого ОСОБА_5, у зв'язку зі скасуванням рішення суду, на підставі якого цей акт видано.

Також касаційний суд дійшов висновку про обґрунтованість рішень судів в частині відмови у визнанні недійсним державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5 від 21 травня 2002 року, який виданий ОСОБА_5 з урахуванням рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2001 року на підставі розпорядження голови Петрівської районної державної адміністрації від 7 травня 2002 року № 212-р, які є чинними. Вказаний акт виданий на підставі рішення органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність його видачі безпосередньо залежить від законності рішень, на підставі яких він виданий.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач будь-яких позовних вимог щодо розпорядження голови Петрівської районної державної адміністрації від 7 травня 2002 року № 212-р не заявляв.

Посилання заявника на те, що суди не надали належної оцінки його доводам щодо нечинності заповіту від 25 березня 2005 року та його нікчемності, не мають правового значення, оскільки позовні вимоги про визнання заповіту недійсним позивачем не заявлені, дійсність заповіту не є предметом судового розгляду.

Його твердження про незаконність передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки після матері без участі нотаріуса, який здійснює оформлення прав на спадкове майно, також не мають правового значення, оскільки позовні вимоги щодо розпорядження голови Петрівської районної державної адміністрації від 7 травня 2002 року № 212-р не заявлялися, а рішення, яким за ОСОБА_5 визнано право власності на сертифікат на земельну частку (пай) і на підставі якого видано розпорядження, набрало законної сили.

Доводи заявника про помилковість висновків судів про відсутність підстав для скасування державної реєстрації визнаного недійсним державного акта є необґрунтованими. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Суди обґрунтовано керувалися тим, що позивачем не надано доказів відмови уповноважених органів у скасуванні державної реєстрації визнаного недійсним рішенням суду державного акта, тобто спору у цій частині у сторін не виникло.

Посилання заявника на те, що суди не розглянули його позовні вимоги про застосування передбачених законодавством України наслідків недійсності державних актів, також є необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції, частково задовольняючи позов ОСОБА_4 та визнаючи недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 4 липня 2007 року, зазначив, що у задоволенні інших позовних вимог відмовляє. Крім того, касаційний суд зауважує, що ці позовні вимоги не конкретизовані, зокрема, позивачем не зазначено, які саме наслідки він просить суд застосувати.

Оскільки у задоволенні касаційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та касаційну скаргу ОСОБА_5, подану адвокатом ОСОБА_6, залишити без задоволення, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 7 червня 2016 року без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний