Єдиний унікальний номер 243/3297/18 Номер провадження 22-ц/804/644/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Будулуци М.С., Санікової О.С.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2018 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Сидоренко І.О. у місті Слов'янську Донецької області, повний текст судового рішення складений 27 вересня 2018 року, у справі номер 243/3297/18 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі електромережі» про стягнення неотриманної заробітної плати та компенсації,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2018 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» про стягнення недотриманої заробітної плати та компенсації, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до наказу №252-КР з 01.09.2015 року вона була прийнята на роботу до ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» на період відсутності основного робітника ОСОБА_2, яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Наказом від 27 травня 2016 року №430-к ОСОБА_2 перервано відпустку по догляду за дитиною та допущено до роботи з 27 травня 216 року. Наказом від 26 травня 2016 року №423-к позивача звільнено з роботи у зв'язку з закінченням строку трудового договору.

На момент звільнення позивач мала статус одинокої матері, оскільки розлучена та сама виховувала дитину, якій на час звільнення виповнилося дванадцять років. Зазначає, що на підтвердження статусу одинокої матері свідчить та обставина, що відповідачем при звільненні їй була виплачена компенсація соціальної додаткової відпустки, передбаченої ст. 182-1 КЗпП України.

Вважає, що в порушення вимог КЗпП України після закінчення трудового договору 26.05.2016 року та фактичного видання наказу про звільнення, відповідач її не працевлаштував, не запропонував на тому ж самому чи на іншому підприємстві (установі, організації) іншої роботи (вакансії) та не сплатив гарантовану приписами ст. 184 КЗпП України середньомісячну заробітну плату на період такого працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

30 серпня 2016 року вона звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 7 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Встановлені факти, зокрема, ті факти, що на час звільнення вона мала

статус одинокої матері, розмір її середньоденної заробітної плати складає 168,68 грн., а також той факт, що при звільненні з роботи відповідач не запропонував їй інше місце роботи, чим порушив її права, передбачені ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

Вважає, що виходячи з приписів ч. 4 ст. 184 КЗпП України за нею зберігалась середня заробітна плата на строк не більше трьох місяців до закінчення строкового трудового договору, а саме з 27.05.2016 року по 27.08.2017 року, розмір якої становить 10626,84 грн., з розрахунку 168,68 грн. х 63.

Крім того, вважає, що відповідач повинен їй виплатити компенсаційні втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, загальний розмір якої становить 2611,78 грн.

Також зазначає, що строк звернення до суду з даним позовом нею не пропущений, виходячи з того, що відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з вручення копії наказу про звільнення або з дати видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 7 серпня 2017 року по справі №243/7089/16-ц за її позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди встановлено факт порушення відповідачем при звільненні з посади її прав, передбачених ст. 184 КЗпП України.

Частиною 2 статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. При ухваленні вона присутня не була, а копію вказаного рішення суду отримала лише 17.01.2018 року, виходячи з чого вважає, що строк позовної давності нею не порушений.

Просила суд стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за три місяці з 27.05.2016 року в розмірі 10626,84 грн. та компенсацію за невиплату заробітної плати за весь час її невиплати в розмірі 2611,78 грн.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі електромережі» про стягнення неотриманої заробітної плати та компенсації - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, таким, що ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права та підлягає скасуванню.

Судом першої інстанції в обґрунтування свого висновку не наведено посилань на норми матеріального права.

Вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо повторного заявлення позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку.

При цьому, судом не враховано, що підставою звернення до суду з позовом до відповідача у 2018 році є порушення та невиконання останнім вимог ст.ст. 115, 184 КЗпП України та Закону України «Про оплату праці», в той час як підставою пред'явлення позову в 2016 році було порушення відповідачем ст.ст. 117, 116 КЗпП України, період, за який позивач просила стягнути з відповідача належну їй заробітну плату - з 27.05.2016 року по 27.08.2017 рік включно.

Таким чином, позовні вимоги у 2016 році та 2018 році до відповідача є абсолютно різними,

мають різну правову природу та, відповідно, обґрунтовуються різними нормами матеріального права, що судом першої інстанції не враховано.

Зауважує, що твердження суду першої інстанції щодо тотожності понять «середній заробіток» та «середня заробітна плата» є хибним.

Також, заявлені позовні вимоги про стягнення заробітної плати підлягають застосуванню приписів ч. 2 ст. 233 КЗпП України в частині строків звернення з позовом до суду, тобто, строк звернення за вирішенням цього спору не обмежується.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідач АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» просить апеляційний суд залишити без змін рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 24.09.2018 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Вважає безпідставною вимогу позивача про стягнення середнього заробітку, оскільки працюючий працівник отримує лише одну заробітну плату.

Зазначає, що правові підстави двох позовів різні, але предмет спору абсолютно однаковий - стягнення середнього заробітку.

Середній заробіток на період працевлаштування є компенсаційною виплатою в зв'язку зі звільненням, а не заробітною платою, отже на стягнення цих сум поширюється тримісячний строк позовної давності, як встановлено рішенням Конституційного суду України 22 лютого 2012 року №4-рп/2012.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що позивачка ОСОБА_1 працювала на підприємстві відповідача з 01 вересня 2015 року на посаді спеціаліста по обслуговуванню юридичних осіб в період відсутності основного робітника, яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до дня її фактичного виходу на роботу. Наказом від 26 травня 2016 року №23-к ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв'язку з закінченням строку трудового договору.

Рішенням Апеляційного суду Донецького області від 7 серпня 2017 року відмовлено ОСОБА_1

Н.В. в задоволенні позовних вимог до ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» про визнання незаконним наказу №423-к від 26 травня 2016 року «Про звільнення», поновленні на роботі на посаді спеціаліста по обслуговуванню юридичних клієнтів Слов'янського центру по обслуговуванню клієнтів та відшкодуванні моральної шкоди, в частині вимог ОСОБА_3 до ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково та стягнуто з ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 27.05.2016 року по 28.07.2016 року у розмірі 7590,60 грн. (а.с. 10-15).

Платіжним дорученням № від 11 квітня 2018 року перераховано позивачці ОСОБА_1 за вказаним рішенням суду грошові кошти в розмірі 6110,43 грн. (а.с. 33).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем повторно заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за той же період з інших підстав. При цьому зазначив, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні подвійного стягнення середнього заробітку не може бути, оскільки це буде не спів мірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 7 серпня 2017 року встановлено порушення трудових прав ОСОБА_1 та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 27 травня 2016 року по 28 липня 2016 року у розмірі 7590,60 року, стягнення заробітної плати за цей же період призведе до подвійного стягнення, що не передбачено трудовим законодавством.

Відтак, обґрунтованими є висновки місцевого суду про не можливість стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку та одночасного стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, оскільки зазначене призведе до стягнення подвійного середнього заробітку, та це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Крім того, з системного та логічного аналізу положень статті 235 КЗпП України випливає, що відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку у разі затримки видачі трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із звільненням працівника встановлені задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштуватися, одночасне стягнення таких сум є помилковим.

Наведені в апеляційні скарзі доводи висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відтак, підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, що виникла з трудових відносин, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повний текст судового рішення складений 13 грудня 2018 року.

Суддя: