Ухвала

08 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 757/12750/18

провадження № 61-44100ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І., розглянув касаційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2018 року у справі за заявою Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України про забезпечення доказів,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (далі - Центральне об'єднане УПФУ в м. Одесі) на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2018 року поновлено Центральному об'єднаному УПФУ в м. Одесі строк на касаційне оскарження ухвали апеляційної інстанції. Відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення Фонду від сплати судового збору. Касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків до 19 жовтня 2018 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали для сплати судового збору. Верховним Судом було роз'яснено, що у разі невиконання вимог ухвали суду, касаційна скарга буде визнана неподаною та повернута заявникові.

На виконання вимог зазначеної ухвали суду Центральне об'єднане УПФУ в

м. Одесі надіслало заяву про усунення недоліків, що містить клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги. На обгрунтування клопотання Центральне об'єднане УПФУ в м. Одесі вказувало, що незаконне витрачання коштів Пенсійного фонду України тягне за собою дефіцит бюджету Фонду, що може сприяти до невиконання державою своїх функцій по соціальному забезпеченню громадян.

Право на справедливий суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (МПП «Голуб» проти України, № 6778/05, ЄСПЛ, від 18 жовтня 2005 року).

Частинами першою та третьою статті 136 ЦПК України встановлено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до апеляційних або касаційних судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов'язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Звільнення, відстрочення та розстрочення державному органу сплати судового збору може розцінюватися як надання державним органам певних процесуальних переваг перед іншими учасниками судового процесу - юридичними та фізичними особами, які зобов'язані сплачувати такий збір.

Ураховуючи наведене, обставини, вказані Пенсійним фондом не можуть вважатись достатньою підставою для звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги, а тому, клопотання задоволенню не підлягає.

Оскільки, заявником у встановлений судом строк, станом на 05 листопада 2018 року, не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 24 вересня 2018 року щодо сплати судового збору за подання касаційної скарги, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.

Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2018 року відмовити.

Касаційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2018 року у справі за заявою Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України про забезпечення доказів, вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. І. Усик