Справа №: 398/109/18
провадження №: 2/398/981/18
РІШЕННЯ

Іменем України

"20" квітня 2018 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Авраменка О.В.,

з участю секретаря судового засідання Міщенко С.А.,

відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Олександрія цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В:

В січні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 листопада 2011 року на загальну суму 36 628,58 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25 листопада 2011 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 300,00 грн.у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач порушив умови кредитування та не виконує належним чином зобовязання, в результаті чого станом на 30 листопада 2017 року виникла заборгованість в розмірі 36 628,58 грн., яка складається з: 465,00 грн. заборгованість за кредитом; 29 506,97 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 436,20 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1 720,41 грн. штраф (процентна складова).

Відповідач, у своєму відзиві на позовну заяву, заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що закінчились строки позовної давності. Зазначив, що отримував кредит у розмірі 300,00 грн. В квітні 2012 року він звернувся до працівника банку щодо погашення заборгованості за кредитом, який повідомив, що необхідно сплатити 470,00 грн. Зазначені кошти ним були сплачені 23 квітня 2012 року. Після цього він вважав, що кредит погашено. Крім того, зазначив, що не здійснював погашення заборгованості 12 червня 2014 року в розмірі 150,00 грн., як зазначено в розрахунку позивача. Оскільки, останнє погашення кредитної заборгованості за кредитом було здійснено 12 червня 2014 року, а банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості лише у січні 2018 року, тобто за межами трирічного строку, то просив суд застосувати трирічний строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову (а. с. 75 76).

Позивач у своїх запереченнях на відзив підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Зазначив, що Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку, з яким відповідач був ознайомлений, передбачено умови збільшення кредитного ліміту, збільшення відсоткової ставки та договірне списання коштів з рахунків відповідача в рахунок погашення кредитної заборгованості. При наданні кредиту та його подальшому обслуговуванні позивач в повному обсязі виконав умови кредитного договору. Крім того, зазначеними Умовами та правилами надання банківських послуг встановлено строк позовної давності 50 років та оскільки позивач звернувся в суд в межах зазначеного строку, то підстави для відмови у позові у зв'язку із закінченням строків позовної давності відсутні (а. с. 77 79).

28 березня 2018 року судове засідання відкладено на 20 квітня 2018 року за клопотанням відповідача для надання йому часу та можливості скористатися правовою допомогою (а. с. 59, 60).

20 квітня 2018 року у судове засідання не з'явився представник позивач, який належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання. Від представника позивача надійшла заява, в якій він просить позовні вимоги задовольнити та розглядати справу в його відсутність (а .с. 38).

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Пояснив, що дійсно отримував кредит у розмірі 300,00 грн. та відповідну кредитну картку, яка на даний момент втрачена та строку дії якої він не пам'ятає. Кредит отримував зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік. Позивач його не повідомляв про збільшення відсоткової ставки спочатку до 34,80% річних, а потім до 43,20% річних, та він не надавав своє згоди на таке збільшення.

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

25 листопада 2011 року відповідач подав банку анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Своїм підписом на анкеті-заяві відповідач підтвердив факт ознайомлення з договором про надання банківських послуг до його укладення, та погодився з його умовами, а також з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку (а. с. 6, 7, 8 31). Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України.

За цим договором про надання банківських послуг відповідач отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, взяті на себе зобов'язання за кредитним договором відповідач припинив виконувати, здійснивши останній платіж 12 червня 2014 року в сумі 150,00 грн., у зв'язку з чим станом на 30 листопада 2017 року виникла заборгованість в розмірі 36 628,58 грн., яка складається з: 465,00 грн. заборгованість за кредитом; 29 506,97 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 436,20 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1 720,41 грн. штраф (процентна складова) (а. с. 4 5).

Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З наданого розрахунку вбачається, що в період з 25 листопада 2011 року по 31 серпня 2014 року за користування кредитом позивач нараховував відсотки в розмірі 20,40% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, в період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року 34,80% річних, в період з 01 квітня 2015 року по 30 листопада 2017 року 43,20% річних.

Тобто, вбачається, що позивач неодноразово збільшував відсоткову ставку за кредитом.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17 та від 30 листопада 2016 року у справі №6-82цс16.

Відповідно до Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», наданої позивачем, відповідач отримав кредит з відсотковою ставкою 1,7% в місяць, тобто 20,40% в рік (а. с. 69 71). Доказів про повідомлення відповідача про збільшення розміру відсоткової ставки та його письмову згоду на таке збільшення в односторонньому порядку, позивачем не надано та відповідач заперечує, що йому було повідомлено про зміну відсоткової ставки.

Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 82 ЦПК України. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, наданий позивачем розрахунок в частині розміру відсотків за користування кредитом, розрахованих за збільшеною в односторонньому порядку відсотковою ставкою, суперечить вимогам ЦК України та не може бути прийнятий судом як належний, допустимий та достовірний доказ розміру заборгованості відповідача за відсотками за користування кредитом.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що розмір відсотків за користування кредитом становитиме:

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, за період з 25 листопада 2011 року по 31 серпня 2014 року заборгованість за відсотками за відсотковою ставкою 20,40% річних складає 180,70 грн.

Відповідно до того ж розрахунку заборгованість за кредитом (тіло кредиту) за період з 01 вересня 2014 року по 30 листопада 2017 року становить 465,00 грн.

Кількість днів прострочки за період з 01 вересня 2014 року по 30 листопада 2017 року (кількість днів за які здійснюється нарахування) становить 1 186 днів.

За період з 01 вересня 2014 року по 30 листопада 2017 заборгованість за відсотками по відсотковій ставці 20,40% річних складає 312,51 грн. (465,00 грн./100х20,40%= 94,86 грн. відсотків в рік, 94,86 грн./360х1 186 = 312,51 грн.).

Всього заборгованість за відсотками за період з 25 листопада 2011 року по 30 листопада 2017 року складає 493,21 грн. (180,70 грн. + 312,51 грн. = 493,21 грн.).

Частиною 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання він зобов'язаний сплатити неустойку.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг передбачено стягнення штрафу з позичальника при порушенні останнім строків платежів за будь-яким грошовим зобов'язанням.

Окрім того, умовами договору про надання банківських послуг передбачена сплата пені у разі прострочення виконання зобов'язання.

Статтею 61 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки, відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Дія картки закінчилися в липні 2015 року (а. с. 73).

Тобто, за кредитним договором, укладеним між сторонами, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14 та від 18 червня 2014 року у справі №6-61цс14.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у цій справі перебіг позовної давності розпочався з 01 серпня 2015 року, та оскільки позивач звернувся з позовом в січня 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, то суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову у зв'язку із закінченням строків позовної давності.

Враховуючи те, що відповідач не виконав передбачені кредитним договором і законом зобов'язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 465,00 грн., по відсоткам за користування кредитом в розмірі 493,21 грн., штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова).

В той же час, оскільки представник позивач в судове засідання не з'явився та не висловив свою думку щодо необхідності стягнення з відповідача штрафу чи пені, та з метою недопущення подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення заборгованості пенею та комісією.

Оскільки, умовами кредитного договору передбачено обовязок відповідача сплатити штраф в розмірі 500,00 грн. + 5% від суми позову, то при задоволенні позову частково з відповідача підлягає стягненню 5% від стягненої суми, що становить 47,91 грн. (465,00 грн. (заборгованість за кредитом) + 493,21 грн. (відсотки за користування кредитом) = 958,21 грн.)

Відповідно до ст. 141 ЦПК України та абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 70,48 грн.

На підставі ст. ст. 253, 256, 257, 261, 526, 530, 549, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629, 634, 638, 1049,1050, 1054 ЦК України та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263 265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку: Кіровоградська область, Олександрійський район, сел. Приютівка, вул. Межева (колишня назва Свердлова)АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (адреса місцезнаходження: 01001 м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код за ) заборгованість станом на 30 листопада 2017 року в розмірі 1 506 (одна тисяча пятсот шість) грн. 12 коп., яка складається з:

465 грн. 00 коп. заборгованості за кредитом;

483 грн. 21 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина);

47 грн. 91 коп. штраф (процентна складова).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку: Кіровоградська область, Олександрійський район, сел. Приютівка, вул. Межева (колишня назва Свердлова)АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (адреса місцезнаходження: 01001 м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код за ) судовий збір в розмірі 70 (сімдесят) грн. 48 коп.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 25 квітня 2018 року.

Суддя О.В.Авраменко