Постанова

Іменем України

16 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 712/10592/16-ц

провадження № 61-818св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), БілоконьО. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси, у складі судді Троян Т. Є., від 15 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області, у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Василенко Л. І., Нерушак Л. В., від 21 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації Черкасигаз» (далі - ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 17 травня 1991 року ОСОБА_4 згідно наказу № 80-к була прийнята на роботу у Виробниче об'єднання газового господарства «Черкасигаз» на посаду касира. З цього періоду ОСОБА_4 працювала на різних посадах: бухгалтера-касира (наказ № 149к від 11 квітня 2000 року), бухгалтера (наказ № 283/ОД від 12 листопада 2003 року), контролера газового господарства (наказ № 580п від 20 грудня 2005 року), економіста з фінансової роботи (наказ № 424п від 01 листопада 2011 року). 02 січня 2013 року позивач була переведена на посаду контролера газового господарства, згідно наказу № 03п. Наказом № 339-п від 16 серпня 2016 року позивач була звільнена з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

ОСОБА_4 вважає, що наказ про її звільнення є незаконним, оскільки ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» не було дотримано термінів попередження працівника про майбутнє вивільнення з роботи, крім того, роботодавцем не було враховане її переважне право на залишення на роботі, оскільки вона безперервно працювала на одному підприємстві на різних посадах більше 25 років, їй не було надано переліку вакантних посад, на які її можливо було б перевести, внаслідок чого були істотно порушені її трудові права. Разом з цим, позивач вважає, що своїми діями відповідач завдав їй суттєвої моральної шкоди, оскільки у зв'язку із незаконним звільненням вона зазнала порушення своїх нормальних життєвих зв'язків і потребувала прикладення додаткових зусиль для відновлення попереднього стану.

Посилаючись на викладені обставини, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» № 339п від 16 серпня 2016 року про її звільнення, поновити її на посаді контролера газового господарства ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз», стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до моменту винесення судового рішення про поновлення на роботі, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати позивача - 131,19 грн, а також стягнути із ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 серпня 2017 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що процедура звільнення позивача була проведена з урахуванням вимог діючого трудового законодавства та з дотриманням прав та гарантій працівника при звільненні його роботодавцем із займаної посади.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 21 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

11 грудня 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 21 листопада 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи та дійшли хибного висновку про те, що позивача було звільнено з дотриманням трудового законодавства. Вважає, що суди порушили вимоги статей 40, 42, 492 КЗпП України.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 грудня 2017 року вказана касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

22 грудня 2017 року справу розподілено судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

25 січня 2018 року ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» подано відзив на касаційну скаргу, в якому вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

20 лютого 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

23 лютого 2018 року визначено склад колегії у складі трьох суддів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що позивач з травня 1991 року працювала на різних посадах у ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз». Відповідно до наказу голови правління ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» від 09 березня 2016 року № 67 «Про зміни в штатному розписі працівників підприємства» виведено зі штатного розпису служби обліку природного газу та контролю за його використанням з 17 травня 2016 року по сектору обліку природного газу, використаного населенням: 3 одиниці майстра, 12 одиниць операторів з розрахунків за використаний газ, 78,8 одиниць контролера газового господарства, 2 одиниці слюсаря з експлуатації та ремонту газового устаткування.

22 березня 2016 року позивача було попереджено про наступне вивільнення із займаної посади через два місяці на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, з одночасним повідомленням про відсутність вакансій відповідної кваліфікації, які можуть бути їй запропоновані (том 1, а.с. 35).

16.08.2016 року позивач вийшла на роботу після тимчасової непрацездатності і у той же день було проведено засідання профкому, за наслідкам якого отримано згоду на розірвання трудового договору з позивачем на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (протокол № 157 від 16 серпня 2016 року).

Відповідно до інформаційної довідки про наявні вакансії у період з 10 березня 2016 року по 16 серпня 2016 року у наявності у ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» були лише посади, які не відповідали професії і спеціальності позивача (водії, слюсарі, монтери, електрогазозварники, головний фахівець з питань роботи зі споживачами, інженери, фельдшер), тому ОСОБА_4 вони і не були запропоновані (том1, а.с. 36).

Відповідно до наказу № 339п від 16 серпня 2016 року ОСОБА_4 була звільнена з посади у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, позивача було ознайомлено з наказом, видано копію наказу та трудову книжку, проведений остаточний розрахунок.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом пункту 1 частини першої, другої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у статтях 80, 104−111 ЦК України, статтях 62−66, 79−92 ГК України, статтях 1−22 Закону України «Про господарські товариства». Виходячи зі змісту вказаних статей підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Установивши наявність обставин, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, місцевий та апеляційний суди дійшли обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, у тому числі положень статті 492 КЗпП України.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав про те, що звільнення позивача відбулось не раніше закінчення двомісячного строку після попередження, при цьому, будь-які інші вакантні посади на підприємстві у цей період були відсутні, у зв'язку з чим підприємство не мало об'єктивної можливості виконати передбачені статтею 492 КЗпП України гарантії щодо переважного права залишення на роботі ОСОБА_4 та надання їй іншого робочого місця.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

При вирішенні питання щодо звільнення позивача роботодавцем з'ясовувалось питання щодо її переважного права на залишення на роботі, і у період звільнення позивача у штаті відповідача були наявні вакантні посади, проте, позивач не відповідала жодній з них за кваліфікаційними вимогами, а посилання на високий трудовий стаж (понад 25 років безперервного стажу) не є безумовною підставою для застосування переважного права на залишення на роботі. Під час звільнення позивача роботодавцем було враховано продуктивність праці контролерів газового господарства служби обліку природного газу та контролю за його використанням та встановлено, що показник продуктивності ОСОБА_4 становив 31% від загального обсягу споживачів та був значно нижчій показника праці осіб, які були залишені працювати контролерами газового господарства.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про об'єктивну неможливість відповідача запропонувати позивачу наявні вакансії на час її звільнення, які б остання могла обійняти за кваліфікаційним рівнем, а відтак звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанції. Судами при вирішення справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, у редакції чинній на момент розгляду справи).

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта