Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 359/2327/15-ц

провадження № 61-13103св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2015 року у складі судді Журавського В. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Білоконь О. В., Голуб С. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 03 квітня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк відкрив відповідачеві відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 22 687,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом 12,5 % річних строком до 03 квітня 2013 року.

Додатковою угодою від 13 жовтня 2008 року до кредитного договору сторони погодили збільшення розміру відсотків за користування кредитом до 16 % річних.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого станом на 27 січня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 21 100,67 доларів США та 431 659,69 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 15 465,66 доларів США, заборгованості за відсотками - 5 635,01 доларів США, пені - 394 306,99 грн, а також 3% річних від суми простроченого кредиту та процентів - 37 352,70 грн, банк просив задовольнити позов.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід банк» суму заборгованості за кредитним договором від 03 квітня 2007 року у розмірі 21 100,67 доларів США, що становить 451 343,33 грн та пеню в розмірі 107 651,58 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник ОСОБА_4 внаслідок неналежного виконання своїх зобов'язань за кредитним договором допустив заборгованість, тому позивач має право вимагати стягнення з відповідача коштів, нарахованих згідно з умовами договору, при цьому пеня підлягає стягненню за один рік, відповідно до уточненого розрахунку заборгованості пені за період з 27 січня 2014 року до 27 січня 2015 року, що складає 6 770,71 доларів США, наданого позивачем.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 20 грудня 2016 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2015 року змінено в частині розміру стягнутої кредитної заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» суму простроченої заборгованості за кредитним договором № 28.4.1/АА-161.07.2

від 03 квітня 2007 року у розмірі 3 780,00 доларів США, що становить 60 100,45 грн та пеню в розмірі 16 850,87 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що заборгованість за кредитом та процентами підлягає стягненню з відповідача в межах позовної давності, а саме з 10 квітня 2012 року по 03 квітня 2013 року, тобто по день закінчення строку дії кредитного договору, а пеня за період з 13 березня 2014 року по 13 березня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів позивача щодо переривання перебігу позовної давності, не надав оцінки протоколу зустрічі від 20 серпня 2013 року та не з'ясував чи не свідчить така дія про визнання боржником боргу і чи може бути підставою для переривання перебігу позовної давності та в якій частині; при цьому апеляційним судом не враховано, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд повністю погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду першої інстанції без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом відмовлено відповідачеві у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи для отримання правової допомоги, що в свою чергу позбавило відповідача можливості заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи.

Крім того апеляційний суд залишив поза увагою те, що відповідачем не визнано боргу, а також те, що судом першої інстанції не досліджувався протокол зустрічі від 20 серпня 2013 року, підписаний між сторонами.

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2018 року відкрито касаційне провадження.

Інші учасники процесу не скористались своїм правом на надання відзиву на касаційну скаргу.

03 жовтня 2018 року ухвалою Верховного Суду цю справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами встановлено, що 03 квітня 2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк відкрив відповідачеві відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 22 687,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом 12,5 % річних строком до 03 квітня 2013 року.

Додатковою угодою від 13 жовтня 2008 року до кредитного договору сторони погодили збільшення розміру відсотків за користування кредитом до 16 % річних.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань, внаслідок чого станом на 27 січня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 21 100,67 доларів США та 431 659, 69 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 15465,66 доларів США, заборгованості за відсотками - 5 635,01 доларів США, пені - 394 306,99 грн та 3% річних від суми простроченого кредиту та процентів - 37 352,70 грн.

Крім того позивач зазначав, що відповідач вчинив дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, у зв'язку із чим на підставі частини першої статі 264 ЦК України перебіг позовної давності перервався, а саме ОСОБА_4 визнав борг та зобов'язався погасити заборгованість, що підтверджується протоколом зустрічі сторін від 20 серпня 2013 року (а. с. 67).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилами частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог статті 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у статті 526 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов'язання. Так, суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що 03 квітня 2007 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав строком до 03 квітня 2013 року включно, кредитні кошти у іноземній валюті у розмірі 22 687,00 доларів США, які зобов'язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 12,5 % річних.

Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 10-го числа кожного місяця кошти у сумі 315,00 доларів США (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов'язання.

Після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов'язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

В частині нарахування відсотків за користування кредитними коштами судами встановлено, що за умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом до 03 квітня 2013 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 03 квітня 2013 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 10 числа кожного місяця. Починаючи з 04 квітня 2013 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання.Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу,позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

У постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Вказане не дає підстав для обчислення спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки за 12 останніх місяців перед зверненням позивача до суду у цій справі, оскільки на відміну від неї у справі № 6-116цс13 строк кредитування на момент звернення до суду не сплив, з огляду на що Верховний Суд України дійшов відповідного висновку.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Суд апеляційної інстанції встановив факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.

Такі висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 14-10цс18.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд не врахував висновки суду касаційної інстанції, не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд жодним чином не мотивував складових заборгованості за кредитним договором, за який саме період виникла така заборгованість, не перевірив розрахунку, наданого позивачем, не надав жодної оцінки протоколу зустрічі від 20 серпня 2013 року (а.с. 67), на що вказував суд касаційної інстанції в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року, як на обставину, що свідчить про переривання перебігу позовної давності, а лише зауважив, що відповідач визнав борг, залишивши поза увагою заперечення відповідача.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів за користування кредитом, апеляційний суд не перевірив належним чином за який саме період нараховані такі проценти, яка процентна ставка була обрана для обрахування заборгованості за процентами, оскільки такого розрахунку матеріали справи не містять. Також апеляційний суд не звернув належної уваги на те, що строк дії кредитного договору закінчився 03 квітня 2013 року, тобто до пред'явлення цього позову, що виключає можливість нарахування процентів за користування кредитом поза межами строку дії договору.

Таким чином суд касаційної інстанції у силу своїх повноважень (частина перша статті 400 ЦПК України), не маючи права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, позбавлений можливості ухвалити власне рішення в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором за тілом кредиту та процентами за його користування, оскільки для цього потрібно переоцінювати докази, встановлювати обставини справи, у зв'язку з чим справу у цій частині необхідно направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором за період з 27 січня 2014 року до 27 січня 2015 року, апеляційний суд залишив поза увагою, що така пеня стягнута за період після закінчення строку дії договору (03 квітня 2013 року), що за її правовою природою виключає можливість її нарахування у зв'язку із порушенням зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів в частині стягнення пені, судами першої та апеляційної інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в цій частині підлягають скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення пені через їх безпідставність.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 серпня 2017 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за тілом кредиту та процентами за його користування скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 серпня 2017 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення пені скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення пені відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик