Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 510/368/15-ц

провадження № 61-37524св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І.М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Пророка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, відповідач - ОСОБА_7,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року у складі судді Дудника В. І. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г.,

Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7 про визначення порядку користування квартирою.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 серпня 2001 року № 206 сторонам у справі на праві спільної часткової власності в рівних частинах належить квартира

АДРЕСА_1, яка складається з наступних приміщень: житлова кімната площею 18,30 кв. м (приміщення 3); житлова кімната - 32,20 кв. м (приміщення 4); житлова кімната - 17,90 кв. м (приміщення 6); коридор - 5,60 кв. м (приміщення 1); коридор - 14,20 кв. м (приміщення 2); коридор - 3,10 кв. м (приміщення 7); туалет - 3,60 кв. м (приміщення 9); кухня - 10,40 кв. м (приміщення 5); ванна - 6 кв. м (приміщення 10); комора - 5,90 кв. м (приміщення 8).

Посилаючись на те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні належним їм житлом, позивачі просили суд визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, надавши їм у володіння та користування житлові кімнати № 6 та 4, загальною площею 50,10 кв. м, а відповідачу - житлову кімнату № 3 площею 18,30 кв. м, інші нежитлові приміщення спірної квартири залишити у спільному володінні та користуванні.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 04 жовтня

2017 року позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено.

Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

- виділено у користування ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_6 житлові кімнати № 6 та 4 загальною площею 50,10 кв. м;

- виділено у користування ОСОБА_7 житлову кімнату № 3 площею 18,30 кв. м;

- залишено у спільному користуванні сторін нежитлові приміщення: коридор площею 5,60 кв. м (приміщення 1), коридор - 14,20 кв. м (приміщення 2), коридор - 3,10 кв. м (приміщення 7), туалет - 3,60 кв. м (приміщення 9), кухню - 10,40 кв. м (приміщення 5), ванну - 6 кв. м (приміщення 10), комору - 5,90 кв. м (приміщення 8).

Зобов'язано ОСОБА_7 не чинити перешкод ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у користуванні житловими кімнатами № 6 та 4 загальною площею 50,10 кв. м, а також нежитловими приміщеннями: коридором площею 5,60 кв. м (приміщення 1), коридором - 14,20 кв. м (приміщення 2), коридором - 3,10 кв. м (приміщення 7), туалетом -

3,60 кв. м (приміщення 9), кухнею - 10,40 кв. м (приміщення 5), ванною -

6 кв. м (приміщення 10), коморою - 5,90 кв. м (приміщення 8).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року рішення Ренійського районного суду Одеської області від 04 жовтня

2017 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Отже, позивачі мають право на надання їм у володіння та користування тих часток спільного майна в натурі, які відповідають їх частці у праві спільної часткової власності.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій послалися на висновок лікарсько-консультаційної комісії Ренійської центральної районного лікарні від 05 вересня 2017 року № 4/599 (далі - Ренійська ЦРЛ), в якому зазначено, що ОСОБА_6 у зв'язку з її діагнозом рекомендовано виключити переохолодження. Крім того, ОСОБА_7 наголошував, що він є інвалідом ІІ групи та потребує окремої теплої кімнати з вікном площею 17,90 кв. м (приміщення 6).

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків судів не спростовують.

Суди встановили, що на підставі свідоцтва про право власності на житло

від 27 серпня 2001 року № 206 сторонам у справі на праві спільної часткової власності в рівних частинах належить квартира АДРЕСА_1, яка складається з наступних приміщень: житлова кімната площею 18,30 кв. м (приміщення 3); житлова кімната - 32,20 кв. м (приміщення 4); житлова кімната - 17,90 кв. м (приміщення 6); коридор - 5,60 кв. м (приміщення 1); коридор - 14,20 кв. м (приміщення 2); коридор - 3,10 кв. м (приміщення 7); туалет - 3,60 кв. м (приміщення 9); кухня - 10,40 кв. м (приміщення 5); ванна - 6 кв. м (приміщення 10); комора - 5,90 кв. м (приміщення 8).

У відповідності до даних технічного паспорту на квартиру загальна площа спірної квартири складає 68,40 кв. м, частка житлової площі кожного з співвласників квартири складає 17,10 кв. м.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі висловили бажання використати своє право на надання їм у володіння та користування тих часток спільного майна в натурі, які відповідають їх частці у праві спільної часткової власності, у зв'язку з чим просили надати їм у володіння та користування житлові кімнати № 6 та 4 загальною площею 50,10 кв. м, а відповідачу - кімнату № 3 площею 18,30 кв. м та визначити, що інші нежитлові приміщення квартири повинні залишитись у спільному володінні та користуванні.

ОСОБА_7 позовні вимоги визнав частково, просив надати йому у володіння та користування житлову кімнату площею 17,90 кв. м (приміщення 6), мотивуючи тим, що він є інвалідом ІІ групи і йому потрібна окрема кімната.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Встановивши, що співвласники не дійшли згоди щодо користування спірною квартирою, та врахувавши всі обставини справи та доводи сторін, надані у судовому засіданні, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_7, являючись інвалідом ІІ групи, потребує окремої теплої кімнати з вікном площею 17,90 кв. м

(приміщення 6), але йому було відмовлено в її виділенні безпідставно, спростовуються встановленими судами обставинами справи, які перевірені належними доказами, що кімната площею 17,90 кв. м (приміщення 6) є найтеплішою та, врахувавши висновок лікарсько-консультаційної комісії Ренійської ЦРЛ від 05 вересня 2017 року № 4/599 про потребу

ОСОБА_6 у зв'язку з її діагнозом, особливих умов проживання (рекомендовано виключити переохолодження), суди дійшли висновку про виділення вказаної кімнати у користування саме ОСОБА_6

Щодо доводів про необхідність скаржнику виходу на балкон, то судами зазначено, що його можна здійснити з кухні (приміщення 5), яка залишається у спільному володінні та користуванні сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 04 жовтня

2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк