ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Дніпровська міська рада, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання знесення об'єктів самочинного будівництва на земельній ділянці розташування домоволодіння та стягнення судових витрат,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року позивачі звернулись з вищезазначеним позовом до суду, посилаючись на те, що їм за правом спадкування належить на праві власності 59/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1, інша частина цього домоволодіння належить відповідачу ОСОБА_3 - брату спадкодавця ОСОБА_4 (їх чоловіка і батька), в якого окремий будинок. У загальному володінні сторін знаходяться водоколонка, огорожі, сходи. Земельна ділянка площею 478 кв.м не приватизована сторонами, знаходиться в комунальній власності і спільному користуванні сторін. Вони тривалий час користуються вказаною земельною ділянкою, фактичного уточнення меж і поділу цієї земельної ділянки не було проведено. Але з метою поліпшення своїх житлових умов відповідач добудував до свого будинку веранду і побудував сарай прямо на проході від вулиці і таким чином перекрив сходи і прохід та унеможливив для них належне користування земельною ділянкою і через це вони вимушені проходити до своєї частини домоволодіння через суміжну земельну ділянку сусіднього домоволодіння. Вказане, на їх думку, порушує їхні права, відповідач фактично самовільно зайняв частину спільної земельної ділянки, але вони не згодні з цим, оскільки відповідач зайняв і фактично забрав частину їх земельної ділянки, добровільно знести незаконні споруди відповідач відмовляється, тому позивачі просили суд усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання відповідача знести об'єкти самочинного будівництва: веранду та сарай на земельній ділянці розташування домоволодіння.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не в повному обсязі встановив обставини справи, залишив поза увагою порушення прав позивачів як користувачів відповідної їх частини домоволодіння та земельної ділянки. Відповідач здійснив неправомірне будівництво сараю та веранди, чим обмежив обсяг прав позивачів на землеволодіння.

Передбаченим ст.360 ЦПК України правом на подання відзиву учасники справи не скористались.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_2 мешкають, зареєстровані і мають на праві власності 59/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1, зазначену частку вони набули у спільну сумісну власність в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_1 і батька ОСОБА_2 - ОСОБА_4.

Відповідач є власником 41/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яку він отримав у спадщину після смерті матері на підставі свідоцтва по право на спадщину за законом від 17 червня 2015 року. У загальному володінні сторін знаходяться водоколонка, огорожі, сходи, а у спільному користуванні - земельна ділянка загальною площею 478 кв. м. Земельна ділянка не приватизована сторонами і знаходиться в комунальній власності, ця земельна ділянка виділялася для забудови батькові спадкодавця ОСОБА_6 згідно з рішенням Жовтневого райвиконкому м. Дніпропетровська від 13 грудня 1984 року. Сторони тривалий час користуються вказаною земельною ділянкою, фактичного уточнення меж і поділу цієї земельної ділянки не було проведено.

З метою поліпшення житлових умов відповідач прибудував до свого будинку веранду і побудував сарай, що, як зазначають позивачі, перекриває сходи і прохід до їх будинку та унеможливлює належне користування земельною ділянкою.

В наданій позивачами технічній документації інвентаризаційної справи «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» зазначено, що сарай літ. Ж побудований у 1990 році, тому він не може вважатися об'єктом самочинного будівництва, оскільки відповідно до пункту 3.2. чинної Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури і житлової політики від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованої у Міністерстві юстиції 10 липня 2001 року за № 582/5773 (із змінами та доповненнями), не належать до самочинного будівництва для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року.

В розумінні положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України, судом здійснюється захист особи в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що на час набуття позивачами права власності на частину домоволодіння по АДРЕСА_1 спірний сарай вже був розташований на земельній ділянці, весь час свого проживання за зазначеною адресою позивачі користувалися проходом, який пролягає на лінії межі між належним відповідачу житловим будинком і сусіднім домоволодінням АДРЕСА_2. Ніяких перепон чи заборон позивачам щодо здійснення користування вищевказаним проходом не здійснюється, позивачі жодного разу не звертались до відповідача з пропозицією облаштувати прохід по земельній ділянці до виходу на вулицю Переяславську якимось іншим чином.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 3, 13, 14, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. 88, 90, 120, 121, 152, 212 ЗК України, обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем порушуються права позивачів як користувачів відповідної їх частині домоволодіння земельної ділянки, не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне.

Порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок.

Частина 4 ст.120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження будівлі та споруди.

Разом з тим відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ст.ст.364, 367 ЦК України, кожен зі співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст.183 цього кодексу.

Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватися до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).

Отже, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розміщеного на цій земельній ділянці, якщо іншого не встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (ч.5 ст.319 ЦК України).

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав.

Порядок користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння встановлено не було. Тому спір щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є передчасним, враховуючи, що обсяг прав сторін щодо земельної ділянки не визначений.

Таким чином, передбачених ст.376 ЦПК України порушень норм матеріального чи процесуального права, які б могли призвести до скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Судові витрати, понесені в зв'язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова