АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2018 року м. Київ

Справа № 22-2666 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Шклянка М.П.

Унікальний № 753/13584/16 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИЛА:

21 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

В позові просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя, в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за сторонами право власності по 1/2 частини зазначеної квартири за кожним.

Свої вимоги обґрунтував тим, що з 30.07.1994 року по липень 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу 10.07.2012 року ними була придбана квартира АДРЕСА_2 за 543 524,00 грн.

Враховуючи те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач звернулася з зустрічним позовом, в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_2 її особистою власністю, оскільки кошти в розмірі 60 000 дол. США, вона отримала від батьків в результаті продажу батьківської квартири, частина якої належала їй на праві власності, а решту в сумі 100 000 грн. взяла у борг у знайомого.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 січня 2018 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності наквартиру АДРЕСА_3, загальною площею 50,2 кв.м.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити апеляційну скаргу.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідачем не було надано належних доказів на доведення тих обставин, що гроші, за які було придбано спірну квартиру, належали їй особисто на відповідній правовій підставі.

Апелянт зазначив, що посилання ОСОБА_2 про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти, які вона отримала від своїх батьків не знайшли свого підтвердження в оді судового розгляду, так як нотаріально посвідчений договір дарування грошових коштів між нею та батьками не укладався.

Також звернув увагу суду на те, що у спірній квартирі подружжя проживали разом у складі своєї родини.

Позивач був зареєстрований у вказаній квартирі, особисто робив ремонт, що підтверджено відповідними чеками та квитанціями, які є в матеріалах справи.

Вважає, що судом першої інстанції не були прийняти до уваги подані позивачем докази, та зроблені не вірні висновки належності коштів, за які сторони придбали спільну квартиру, адже належних доказів на підтвердження даної обставини відповідач суду не надала.

Апелянт зазначив, що пояснення свідків не можуть прийматись як належний та допустимий доказ, оскільки одна частина свідків відповідачки є її близькі родичі, а інші пояснили, що особисто не бачили хто саме у нотаріальній конторі проводив розрахунок за придбану квартиру.

Відповідно до п. 16 Договору купівлі-продажу спірної квартири від 10.07.2012 року, ОСОБА_4 вчинила даний договір за письмовою згодою гр. ОСОБА_5, тобто своїм власноручним підписом під цим договором підтвердила спільність коштів, за які було придбано спірну квартиру. В самому договорі відсутній пункт, про те, що дана квартира придбалась за особисті кошти покупця.

В судовому засіданні апелянт та його представник підтримали апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_4 та Ії представник заперечували проти апеляційної скарги, просили Ії відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що в період з 30.07.1994 року по 04.07.2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а. с. 7), та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а. с. 9).

10 липня 2012 року, в період шлюбу, подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_4 за 543 524,00 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири укладеному між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук К.M. за реєстровим номером 1434 (а. с. 10).

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 та відмовляючи в задоволенні первісного позову ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_4 була придбана ОСОБА_4 під час шлюбу, але за особисті кошти та кошти її батьків, отримані в результаті продажу квартири АДРЕСА_5, яка перебувала у спільній частковій власності відповідача, її батьків та сестри, а тому є особистою приватною власністю та на цій підставі відмовив в задоволенні первісного позову.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.263 ЦПК України (в редакції 2017 р.) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішенням, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України (в редакції 2017р.) під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції не правильно визначився з виниклими правовідносинами сторін, не забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та в межах заявлених вимог та неправильно застосував норми матеріального законодавства.

Положеннями ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України закріплено правовий статус кожної речі, яка набута за час шлюбу, а саме: дані речі є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В ст. 57 Сімейного кодексу України міститься перелік майна, яке за своїм статусом є особистою приватною власністю чоловіка або дружини, та на яке не поширюється встановлений законодавцем порядок поділу спільного сумісного майна подружжя.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_8 на праві приватної власності належала 1/5 частина квартири АДРЕСА_6 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації 11 липня 2011 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 11 липня 2011 року № 53053 та зареєстроване в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 09 серпня 2011 року за реєстраційним номером 34346261.

На підставі договору купівлі-продажу від 09 липня 2012 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук К.М. 10 липня 2012 року за реєстровим №1412, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (продавці) продали ОСОБА_14 квартиру АДРЕСА_6 за 687 398,00 грн. (а.с.37-38)

Враховуючи належність ОСОБА_4 саме 1/5 частки проданої квартири АДРЕСА_7, а також рівність часток співвласників, належна їй сума від продажу квартири становить 137 479,60 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року справа № 367/5390/14-ц.

Обов'язок доведення належності майна набутого під час шлюбу одному з подружжя на праві особистої власності покладається саме на цю особу, в даному конкретному випадку на відповідача по первісному позову та позивача по зустрічному позову ОСОБА_4

Одним із принципів на підставі якого здійснюється цивільне судочинство є принцип змагальності, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За змістом ст. 76 ЦПК України ( в редакції 2017 р.) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів та показань свідків.

ОСОБА_4 стверджувала та її доводи були прийняті до уваги судом першої інстанції, що квартира АДРЕСА_4 придбана нею за рахунок грошових коштів подарованих їй її батьками та отриманих в борг від ОСОБА_15.

На підтвердження цих обставин будь-яких договорів позики та/або дарування ОСОБА_4 не надано та судом першої інстанції не досліджувались. Показання свідків в даному випадку не можуть вважатися належним засобом доказування.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.06.2008, виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Доводи ОСОБА_4 про повернення запозичених в ОСОБА_15 коштів шляхом укладення 05 жовтня 2012 року Кредитного договору №К-4581591 з Публічним акціонерним товариство "Дельта Банк" також не знайшли свого підтвердження в матеріалах, оскільки цільовим призначенням кредитних коштів вказано споживчі потреби (пункт 1.2)

Судом першої інстанції також не було надано належної оцінки обставинам укладання ОСОБА_5 за для поліпшення житлових умов в спірній квартирі численних договорів підряду, кредитних договорів та договору іпотеки саме спірного майна, які за своєю сукупністю свідчать про значний внесок останнього в збільшенні його вартості.

Відповідно до абз. 1 ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Таким чином аналіз вищенаведених положень, дослідженні в судовому засіданні матеріали справи та апеляційної скарги, свідчать про недоведеність з боку відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним, факту перебування спірного майна в її одноособовій приватній власності за рахунок внесення особистих коштів.

На думку колегії такими, що заслуговують на увагу є обставини продажу раніше належної на праві приватної власності ОСОБА_4 1/5 частини квартири АДРЕСА_5, в частині отримання в результаті її продажу грошових коштів, які могли бути використанні останньою для придбання частини спірної квартири.

Відповідно до абз. 2 ч.2 ст.372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд враховує, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна.

Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Приймаючи до уваги наявні в матеріалах справи договір купівлі-продажу від 09 липня 2012 року квартири АДРЕСА_5 за умовами якого належна ОСОБА_4 1/5 частки коштує 137 479,60 грн., а також фактичне придбання спірного майна на наступний день 10 липня 2012 року, вартість проданого приватного майна та вартість придбаного спірного майна, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку наявні обставини, що мають істотні значення та дають підстави для їх врахування під час прийняття рішення щодо відступлення від визначених ідеальних часток в спільній сумісній власності.

Як вже зазначалось, спірна квартира була придбана 10 липня 2012 року за 543 524,00 грн., тобто фактична вартість частки кожного з подружжя становить 271 762,00 грн.

Як встановлено судом, на момент придбання спірного майна ОСОБА_4 було вкладено в придбання спільного сумісного майна подружжя грошові кошти отримані від продажу її приватної власності, що дають підстави для збільшення Ії частки при поділі спільного майна подружжя на суму вкладених нею особистих коштів.

Враховуючи дану обставину колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_4 щодо визнання спірної квартири Ії особистою власністю підлягають задоволенню частково у розмірі 1/4 частки виходячи з наступного розрахунку:

В.п.к. - вартість проданої квартири

Ч.п.к. - частка проданої квартири

В.пр.к - вартість придбаної квартири

(в.п.к 687 398 / ч.п.к. 1/5 = 137 480

в.пр.к.543 524/ч.п.к 137 480 = 25/100 = 1/4

придбана квартира - 1 - 1/4 = 3/4

3/4 / 2 = 6/8 = 3/8 - частка кожного з подружжя.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 січня 2018 року скасуванню.

З урахуванням здійсненних сторонами оплат судового збору колегія суддів вважає, що між сторонами фактично відбувся взаємозалік, тому це питання не вирішується.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя - задовольнити частково.

Зустрічний позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя 3/4 частини квартири АДРЕСА_8, яка складається з двох кімнат жилою площею 30,2 кв.м., загальною площею 50,2 кв.м.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати право власності:

- за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_10, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на 3/8 частини квартири АДРЕСА_9, загальною площею 50,2 кв.м.;

- за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_11, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) на 3/8 частини квартири АДРЕСА_9, загальною площею 50,2 кв.м.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_11, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2, загальною площею 50,2 кв.м.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 13 квітня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А.Пікуль