Суддя Матвієвська Г. В.
Справа № 644/424/17
Провадження № 2/644/214/18
Справа № 644/424/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2018 року Орджонікідзевський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді - Матвієвської Г.В.,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача адвоката ОСОБА_3,

представників відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» Кутєпової ( раніше Копченко ) Н.О., ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника третьої особи : виконуючого обовязки директора ДП «Завод «Електроважмаш» ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Завод «Електроважмаш», третя особа: виконуючий обовязки директора Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» ОСОБА_8 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

встановив:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Державного підприємства «Завод «Електроважмаш», третя особа: виконуючий обовязки директора Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» ОСОБА_8 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_2 працювала на посадах начальника бюро обладнання, планування та техпереоснащення заводу«Електроважмаш» у відділі технічного розвитку та переоснащення заводу ( обліковий шифр 202), начальником бюро придбання обладнання управління технічного переоснащення заводу ( обліковий шифр 230).

Наказом № 1599-к від 22.12.2016 року по підприємству, підписаним виконуючим обовязків директора Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» ОСОБА_6 її було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП у зв'язку з скороченням штату, на підставі раніше виданого Наказу № 345 від 10.10.2016 року. Дані накази та звільнення з займаної посади вважає незаконними, оскільки її звільнення проведено без попередньої згоди первинної профспілкової організації Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» та у звязку з фактичною відсутністю скорочення штатів на підприємстві , чим порушені вимоги ст.43 КЗпП.

Представники відповідача та третьої особи заперечували проти задоволення позову з тих підстав, що підприємством при звільненні позивача чітко дотримано процедури звільнення та на підприємстві дійсно відбулося скорочення штатів,зумовлене ліквідацією управління технічного переоснащення заводу. Так, 21 грудня 2016 року відбулося засідання профспілкового комітету Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» у присутності ОСОБА_9, де розглянуто подання роботодавця про надання згоди профспілки на звільнення у звязку зі скороченням штату працівників, за результатами якого рішення не прийняте, а 22.12.2016 року ОСОБА_2 було звільнено у звязку зі скороченням штату працівників, зумовленого ліквідацією управління технічного переоснащення заводу, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку на підставі наказу виконуючого обовязки директора Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» № 1599-к від 22.12.2016 року та до трудової книжки ОСОБА_2 внесено відповідний запис. Позивачку було ознайомлено із наказом про звільнення 22.12.2016 року о 9 год. 15 хв. у кімнаті 517 корпусу 20 та запропоновано отримати трудову книжку та наказ, який зачитано їй вголос, прочитаний нею самостійно, однак від підпису остання відмовилася, про що складено відповідний акт, в подальшому прохання зявитись на підприємство для отримання трудової книжки та копію наказу про звільнення підприємством надіслано поштою на адресу позивача. ОСОБА_2 було ознайомлено й з наказом № 345 від 10.10.2016 року, вона відмовилася ставити підпис про ознайомлення й на її прохання їй було видано копію наказу, про що складено відповідний акт. Крім того, на виконання наказу № 345 від 10.10.2016 року, протягом всього строку попередження про заплановане вивільнення у звязку з ліквідацією управління, ОСОБА_2 пропонувалися наявні на підприємстві вакантні посади, а саме три рази, але остання відмовлялась від ознайомлення з ними, про що складено відповідні акти. На підприємстві дійсно відбувалося скорочення штатів, що підтверджується Наказами : від 12.03.2016 року № 425 Міністра економічного розвитку і торгівлі України, яким затверджено Статут Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» , п.7.4 якого передбачає погодження організаційної структури Уповноваженим органом управління, яким є вказане Міністерство; від 24.03.206 року № 61 виконуючого обовязки директора Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» про введення в дію організаційної структури заводу й 08.08.2016 року № 238 та від 27.09.2016 року № 311 про створення відділу технічного переоснащення заводу ( обліковий шифр 230), додатком до якого затверджено штатний розпис відділу та введено в дію з 03.10.2016 року.

Суд, вислухавши сторони, їх представників, представника третьої особи, дослідивши докази у справі, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом № 19 від 20.01.1982 року ОСОБА_2 прийнято на посаду інженера- технолога ІІІ категорії у відділ головного технолога Харківського Заводу «Електроважмаш», що підтверджується відповідним записом в її трудовій книжці ( а.с. 85 т.1).

Надалі, ОСОБА_2, наказом № 51-К від 20.01.2009 року переведено на посаду начальника бюро обладнання, планування та технічного переоснащення заводу, а наказом № 852-К від 26.06.2013 року переведено на посаду начальника бюро придбання обладнання відділу обладнання управління технічного переоснащення заводу ( обл. шифр 230) ( а.с. 85 т.1).

10 жовтня 2016 року було видано наказ № 345 про скорочення чисельності та штату працівників (а.с. 56 - 58 т.1), з яким позивач був ознайомлений, що підтверджується ОСОБА_9 від 11.10.2016 року ( а.с. 59 т.1) та показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, наданими в судовому засіданні, а саме щодо ознайомлення зі вказаним наказом позивача у їх присутності, остання від підпису відмовилася та попрохала його копію, тому було складено вказаний ОСОБА_9 від 11.10.2016 року про відмову ОСОБА_2 від підпису після ознайомлення з наказом № 345 від 10.10.2016 року та про видачу їй на руки копії цього наказу. На виконання Наказу та відповідно до вимог ст.. 49-2 КЗпП України, відділом по роботі з персоналом ОСОБА_2 протягом строку попередження про заплановане вивільнення у звязку з ліквідацією управління пропонувалися наявні на підприємстві вакантні посади, однак позивачка відмовлялася від ознайомлення, що підтверджується ОСОБА_9 від 07.11.2016 року, 17.11.2016 року та 05.12.2016 року ( а.с. 67-69 т.1), показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, наданими в судовому засіданні, а саме щодо пропонування позивачеві для ознайомлення списків вакансій по підприємству станом на 07.11.2016 року, на 17.11.2016 року та на 05.12.2016 року, від ознайомлення з якими ОСОБА_2 відмовилася з мотивацією, що такі вакансії «не для неї».

Наказом № 311 від 27.09.2016 року в.о. директораДержавного підприємства «Завод «Електроважмаш» ОСОБА_12 у звязку з впровадженням організаційної структури підприємства, введеної в дію згідно з наказом в.о. директора від 08.08.2016 року № 238, створено відділ технічного переоснащення заводу ( обліковий шифр 230) з підпорядкуванням заступнику головного інженера з підготовки виробництва та автоматизації підприємства та затверджено штатний розпис відділу, що спростовує доводи позивача про відсутність фактичної ліквідації Управління, в якому вона працювала ( а.с. 70 77 т.1), крім того така діяльність підприємства та прийняття відповідних рішень регулюється ст. 64 та інш. Господарського Кодексу України, за змістом яких, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, заборони щодо дублювання функцій структурними підрозділами не встановлено. Таким чином, на підприємстві відбувалося скорочення штатів.

Відповідач вніс подання про надання згоди первинною профспілковою організацією, членом якої є позивач, на звільнення у звязку зі скороченням штату згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України .

Рішення первинної профспілки про надання згоди не було прийняте, про що свідчить ОСОБА_7 з протоколу № 61 засідання профспілкового комітету ППО ДП заводу «Електроважмаш» від 21 грудня 2016 року ( а.с. 78 т.1).

Не зважаючи на це, 22 грудня 2016 року було видано наказ № 1599-К від 22.12.2016 року, яким ОСОБА_2 було звільнено з посади начальника бюро придбання обладнання управління технічного переоснащення заводу ( обл. шифр 230) у звязку зі скороченням штату працівників, зумовленого ліквідацією управління технічного переоснащення заводу з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (а.с. 79 т.1).

Таким чином, первинна профспілкова організація не надала згоди на звільнення ОСОБА_2 та суд знаходить, що це не є підставою для поновлення останньої на роботі, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як встановлено судом, 11.10.2016 року позивача було ознайомлено з наказом № 345 від 10 жовтня 2016 року про скорочення чисельності та штату працівників, видано їй копію наказу, складено відповідний акт від 11.10.2016 року та на виконання наказу й відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України протягом строку попередження про заплановане вивільнення у звязку з ліквідацією управління , а саме 07.11.2016 року, 17.11.2016 року та 05.12.2016 року позивачу було запропоновано наявні на підприємстві вакантні посади, як робочі так і інженерно-технічних робітників, але ОСОБА_13 відмовилася від ознайомлення.

ОСОБА_2 було звільнено 22.12.2016 року. З наказом № 1599-К від 22.12.2016 року ознайомлено та запропоновано отримати наказ та трудову книжку, від чого позивач відмовилась, про що складено акти 22.11.2016 року ( а.с. 81,82 т.1) та направлено копію наказу на адресу позивача поштою ( а.с. 87,88 т.1)

Отже, підприємство повідомило позивача про звільнення заздалегідь, в строки передбачені трудовим законодавством.

Позивачу пропонували іншу роботу на цьому підприємстві, а саме згідно списків робочих вакансій на 07.11.2016, вакансій ІТР на 17.11.2016 та на 05.12.2016 року ( а.с. 60-66 т.1 ), однак остання відмовилася від запропонованої роботи, що підтверджується актами, складеними начальником відділу по роботі з персоналом, начальником відділу технічного переоснащення заводу, начальником бюро відділу по роботі з персоналом, ведучим інженером ( а.с. 67-69 т.1), підтверджено в судовому засіданні свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та не спростовано позивачем. Інших вакансій підприємство не мало.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Отже, підприємство виконало свій обов'язок щодо працевлаштування ОСОБА_2, передбачений ст. 49-2 КЗпП України. В свою чергу, ОСОБА_2, відмовившись від запропонованої роботи та за відсутності вакантних місць, які б влаштовували її та відповідали спеціалізації та професії останньої, втратила право на залишення на роботі при вивільненні працівників.

Стаття 49-2 КЗпП України вказує, що при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Позивач стверджує, що профспілковий комітет не надав згоди на звільнення, отже звільнення є незаконним.

Суд вважає, що дане твердження є необґрунтованим виходячи з іншого.

Розірвання трудового договору з підстави, передбаченої п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 40КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ст. 43 КЗпП України).

Відповідач не спростовує, що позивач є членом первинної профспілкової організації Державного підприємства Завод «Електроважмаш», до компетенції якої входить розгляд подань адміністрації підприємства про надання згоди на звільнення.

Керівництво Державного підприємства Завод «Електроважмаш» внесло подання про надання згоди первинною профспілковою організацією, членом якої є позивач, на розірвання трудового договору та звільнення.

Профспілковий комітет підприємства, на засіданні якого 21.12.2016 року приймали участь 15 членів з 15 , які входять до його складу, розглянув подання работодавця, з яким їх ознайомила ОСОБА_14. Рішення прийняте не було, оскільки з 15 присутніх членів 3 (три) проголосувало «за». За відмову у наданні згоди проголосувало 6 (шість) членів ПК з 15, що входять до його складу. При проведенні голосування 6 ( шість) членів ПК з 15 утримались. Про це зазначено у протоколі № 61 від 21.12.2016 року засідання ППО ДП Завод «Електроважмаш» (а.с. 124-126 т.1).

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) (ст. 43 КЗпП України).

Судом встановлено, що первинною профспілковою організацією рішення прийняте не було, отже, первинна профспілкова організація і не дала згоду на звільнення, і не відмовила у наданні такої згоди.

Суд, приймаючи до уваги вимоги ст. 43 КЗпП України, в частині обов'язковості мотивації рішення профспілки і наслідки не мотивації рішення, прийшов до висновку, що підприємство мало право звільнити ОСОБА_2 без згоди первинної профспілкової організації.

До суду не надходило повідомлення профспілкової організації про порушення процедури звільнення ОСОБА_2, про наявність вакантних місць на підприємстві, які б не були запропоновані позивачеві, позивачем не надано документів, які б зобов'язували б роботодавця обов'язково його працевлаштувати або залишити на роботі з підстав переважного права. Слід відмітити, що ОСОБА_2 належним чином була повідомлена про засідання первинної профспілкової організації, засідання було проведено у її присутності, вона знала про результати засідання.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що адміністрація підприємства дотрималась процедури звільнення, яка передбачена статтями КзпП України, а від так, звільнення вважається законним і підстав для поновлення на роботі ОСОБА_2 немає.

Всі інші вимоги ОСОБА_2 ( скасування наказів про ліквідацію управління та про розірвання договорів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) теж не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимоги про встановлення незаконності звільнення та поновлення на роботі.

Зважаючи на викладене, керуючись ст. ст. 12,13,76-81, 263-265 ЦПК , ст.ст. 40, 43, 49-2 КЗпП України, суд , -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства «Завод «Електроважмаш», третя особа: виконуючий обовязки директора Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» ОСОБА_8 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Г. В. Матвієвська