Справа № 237/3292/18
Провадження № 2/237/1309/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.18 року м. Курахове

Мар'їнський районний суд Донецької області в складі:

головуючого судді: Ліпчанського С.М.,

при секретарі: Бахтіяровій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Курахове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Катеринівської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку відшкодування боргового зобовязання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Мар'їнського районного суду Донецької області з позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку в порядку відшкодування боргового зобовязання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.05.2017 року ОСОБА_1, НОМЕР_1, виданий Мар'їнським РВ УМВС України в Донецькій області 28.07.2010 року, в якості позики передав ОСОБА_2 НОМЕР_2, виданий Ленінським РВ УМВС України у місті Донецьк 13.10.2004 року грошові кошти у розмірі 1000 доларів США.

ОСОБА_2 зобов'язувався повернути грошові кошти в строк до 01.05.2018 року.

Наразі відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, грошові кошти позивачу не повернув, у зв'язку з чим позивач змушений був звернутись до суду.

У судове засідання позивач та відповідач не з'явились, про дату час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Сторони подали до суду узгоджену між ними мирову угоду.

Згідно ст. 207 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши, що дії сторін відповідають закону та не порушують права інших осіб, органів місцевого самоврядування та органів державної влади, в тому числі органів прокуратури да Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, суд вважає за можливе затвердити мирову угоду, укладену ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Статтею 8 ОСОБА_3 України визначено, що ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю закріплене статтею 41 ОСОБА_3 України.

Згідно ст. 9 ОСОБА_3 України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про міжнародні договори України» ч инні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Частиною 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлено, що якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Як розяснено в п. 4 ППВСУ «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» від 19 грудня 2014 року при здійсненні правосуддя суди повинні враховувати, що існує пріоритет міжнародного договору України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, над національним законом та іншими актами законодавства, крім ОСОБА_3 України. Тобто якщо таким міжнародним договором встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України».

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом "а" частини 1 статті 90 Земельного кодексу України встановлено, що власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

Водночас, Земельний кодекс України в п. 15.5. містить заборону купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини («Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium), рішення від 27 квітня 1979 року, п.50,63)., наголошував зокрема, на тому, що необхідною ознакою майна є його відчужуваність, що ґрунтується на висловленій у Рішенні ЄСПЛ правовій позиції, згідно з якою «право відчужувати власність є традиційним і фундаментальним аспектом власності».

Разом з тим мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення, що передбачений пунктами 14,15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України обмежує конституційні права громадян України щодо можливості відчуження належних їм на праві приватної власності земельних ділянок, які гарантуються ОСОБА_3 України і нормами Земельного кодексу України, та суперечить статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Затверджуючи дану мирову угоду суд керується як джерелом права ріешнням Європейського суду з прав людини у справі «Зеленчук та Цицюра проти України», від 22 травня 2018 року в якому Суд встановив порушення статті 1 Протоколу № 1 у відносинах між заявниками і державою щодо мораторію та його продовження у національному законодавстві стосовно заборони відчуження земель сільськогосподарського призначення, що належать їх власниками. Суд доходить висновку, що держава-відповідач вийшла за межі своєї широкої свободи розсуду у цій сфері та не забезпечила справедливого балансу між загальним інтересом суспільства та майновими правами заявників. На заявників як на фізичних осіб було покладено тягар нездатності органів влади дотриматися встановлених ними самими цілей та кінцевих строків.

На підставі викладеного, керуючись ст. 207, 260-261 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Задовольнити заяву про затвердження мирової угоди по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку відшкодування боргового зобовязання.

Затвердити мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 до ОСОБА_2, в редакції поданій до суду, а саме:

ОСОБА_4

м. Марїнка 17 липня 2018 року

Особа 1 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт серія СТ 214055 Мар'їнським ГУМВС України в Донецькій області 28.07.2010 р., інн НОМЕР_3 вул. Карла Маркса 5/9 місто Марїнка Донецької області 85652 надалі Позивач,

Особа 2 ОСОБА_2 НОМЕР_2 виданий Ленінським РВ УМВС України у місті Донецьк 13.10.2004 року інн НОМЕР_4 адреса реєстрації вул. Радіо 10 м. Донецьк адреса фактичного мешкання ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідач, а надалі іменовані Сторони,

обговоривши між собою предмет позову ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 «про визнання права власності на земельну ділянку в порядку відшкодування боргового зобовязання» визнали та підтвердили намір виконання взятих на себе зобовязань, а саме ОСОБА_2 підтвердив та не заперечує що узяв у борг у ОСОБА_1 01.05.2017 р. суму 1000 доларів США про що написав ОСОБА_1 відповідну розписку що підтверджує цей факт. Термін боргового зобовязання сторони погодили строком на один рік. Гроші ОСОБА_2 мав повернути до 01.05.2018 р., а в якості гарантій повернення боргу та застави ОСОБА_2 добровільно передав ОСОБА_1 розписку, копію свого паспорту, ідентифікаційного коду, технічну документацію на зазначений земельну ділянку та копію державного акту на право власності на земельну ділянку :03:000:1147 якою володіє на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВМА№ 126232 від 10.10.2008 року реестр №2635 площею 1,6320 га яка розташована на території Катеринівської сільської ради Марїнського району Донецької області цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЖ № 448297. Вказаною розпискою ОСОБА_2 розпорядився, що у випадку неповернення ним боргу, він передає ОСОБА_1 повне право розпоряджуватись правовстановлюючим документом, та земельною ділянкою на свій розсуд, визнати право власності на зазначену земельну ділянку за собою.

Підтверджуючи вище зазначені факти та факти що викладені у позовній заяві яка знаходиться на розгляді у Марїнському районному суді Донецької області справа № 237/3292/18 сторони прийшли до висновку про можливість закінчення розгляду даного спору миром і укладенням між Сторонами мирової угоди на наступних умовах:

Сторони домовляються між собою, що по даній мировій угоді Відповідач ОСОБА_2 через неможливість повернення коштів у розмірі 1000 (одної тисячі) доларів США добровільно віддає Позивачеві ОСОБА_1 у якості погашення зазначеного боргового зобовязання державний акт на право власності на земельну ділянку :03:000:1147 якою володіє на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВМА№ 126232 від 10.10.2008 року реєстр №2635 площею 1,6320 га яка розташована на території Катеринівської сільської ради Марїнського району Донецької області цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЖ № 448297 та передає повне право розпоряджуватись правовстановлюючим документом ОСОБА_1, та земельною ділянкою на свій розсуд, визнати право власності на зазначену земельну ділянку за позивачем ОСОБА_1, що є за згодою сторін повним розрахуванням за борговим зобовязанням.

У свою чергу Позивач ОСОБА_1 відмовляється від своїх позовних вимог до Відповідача ОСОБА_2 на умовах викладених в цій мировій угоді.

Просимо суд визнати дану мирову угоду і закрити провадження в справі № № 237/3292/18.

Дана мирова угода складена в трьох екземплярах, по одному для кожної із Сторін і для Марїнського районного суду Донецької області. Мирова угода набуває законної сили після її визнання Марїнським районним судом Донецької області.

Наслідки закриття провадження в справі, передбачені ст. ст. 175, 207, 208 ЦПК України нам відомі.

Провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Катеринівської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку відшкодування боргового зобовязання закрити.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 1,6320 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :03:000:1147, розташована на території Катеринівської сільської ради Марїнського району Донецької області.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Марїнський районний суд протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом пятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Суддя С. М. Ліпчанський

Дата документу 14.09.2018