Постанова

Іменем України

01 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 348/1897/16-ц

провадження № 61-36388ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК»на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2018 року у складі судді Грещука Р. П. та постанову Апеляційного суду

Івано-Франківської області від 17 квітня 2018 року у складі колегії

суддів: Фединяка В. Д., Бойчука І. В., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідно до кредитного договору від 22 січня 2007 року № VІН0АЕ00001204 ОСОБА_5 отримав кредит у сумі 15 480, 06 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10, 08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 20 січня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_5 22 січня 2007 року уклали договір застави рухомого майна, згідно з яким ОСОБА_5 належний йому автомобіль «Skoda Осtavіа 1.6 GLХ», 2005 року випуску, № кузова/шасі: НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, надав ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у заставу.

Оскільки у порушення умов кредитного договору ОСОБА_5 свої зобов'язання за зазначеним договором належним чином не виконував, станом на 10 серпня 2016 року утворилась заборгованість, яка становить 30 055, 17 дол. США й складається з: 9 307, 34 дол. США - заборгованість за кредитом; 6 682, 75 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 644, 86 дол. США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 13 420, 22 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. У зв'язку з наведеними обюставинами просило вилучити та передати ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» предмет застави, що належить на праві власності ОСОБА_4, а також комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. У рахунок погашення просило заборгованості просило звернути стягнення на зазначений автомобіль, що належить на праві власності ОСОБА_4 шляхом продажу предмету застави з укладанням від імені відповідача купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

У своїх висновках суд першої інстанції посилався на те, що всупереч вимогам договору застави відомості про обтяження зазначеного автомобіля позивачем не внесено до Єдиного державного реєстру заборон, з огляду на що відсутні підстави для задоволення позову.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишено без задоволення, рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначивши, що у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна договір застави від 22 січня 2007 року № №VІН0АЕ00001204 автомобіля «Skoda Осtavіа зареєстровано лише 12 січня 2012 року, тобто після відчуження заставодавцем ОСОБА_5 заставного майна. З огляду на зазначене підстави для задоволення позову банку відсутні. Апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав стверджувати, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», не погодившись із зазначеними рішеннями судів, у червні 2018 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема, заявник посилався на те, що придбання відповідачем автомобіля, який є предметом договору застави, укладеного між банком та ОСОБА_5, відбулося з порушенням чинного законодавства, оскільки банк не надавав письмову згоду на відчуження предмета застави, що безпосередньо передбачено законодавством. Судами першої та апеляційної інстанцій не враховано положення закону, зокрема те, що застава зберігає силу, якщо майно переходить у власність іншої особи.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просив залишити її без задоволення, зазначивши, що обтяження було накладено після укладення договору

купівлі-продажу автомобіля, який є предметом застави, а тому його дія не поширюється на нового власника.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до кредитного договору від 22 січня 2007 року № VІН0АЕ00001204 ОСОБА_5 отримав кредит у сумі 15 480, 06 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10, 08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення 20 січня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_5 22 січня 2007 року уклали договір застави рухомого майна, згідно з яким ОСОБА_5 належний йому автомобіль «Skoda Осtavіа 1.6 GLХ», 2005 року випуску, № кузова/шасі: НОМЕР_3, реєстраційний номер: НОМЕР_1, надав ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у заставу.

Відповідно до пункту 17.7 договору застави від 22 січня 2007 року заставодавець зобов'язався не здійснювати відчуження предмету застави без письмової згоди заставодержателя.

У порушення умов кредитного договору ОСОБА_5 свої зобов'язання за зазначеним договором належним чином не виконав і не сплатив необхідні грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом.

У зв'язку з порушенням своїх зобов'язань перед банком у ОСОБА_5 станом на 10 серпня 2016 року утворилась заборгованість, яка становить 30 055, 17 дол. США і складається з: 9 307, 34 дол США - заборгованість за кредитом; 6 682, 75 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 644, 86 дол. США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 13 420, 22 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Установлено, що автомобіль «Skoda Осtavіа 1.6 GLХ», який переданий у заставу банку, ОСОБА_5 відчужив іншій особі ОСОБА_6

У ОСОБА_6 зазначений автомобіль придбав ОСОБА_7 відповідно до біржової угоди купівлі-продажу транспортного засобу від 14 жовтня 2009 року №1987, який у подальшому відчужив його ОСОБА_4

Відповідно до пункту 5 біржової угоди продавець гарантувала, що на момент підписання договору транспортний засіб іншій особі не проданий, іншим способом не відчужений, у спорі та під арештом не перебуває, претензії щодо нього у третіх осіб відсутні.

На день укладення біржової угоди ОСОБА_7 не знав і не міг знати про те, що спірний транспортний засіб був переданий ОСОБА_5 у заставу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», оскільки на день придбання ним автомобіля заборон на відчуження майна у власника автомобіля ОСОБА_6 не було.

Судами встановлено, що всупереч вимогам договору застави відомості про зазначений автомобіль не було внесено позивачем до Єдиного державного реєстру заборон.

Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 14 червня 2016 року № 49772638 застава рухомого майна зареєстрована 12 січня 2012 року, підстава обтяження: договір застави від 22 січня 2007 року № №VІН0АЕ00001204, об'єкт обтяження: автомобіль «Skoda Осtavіа 1.6 GLХ», рік випуску: 2005, № кузова/шасі: НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_2, боржник: ОСОБА_5

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України).

Відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої вимоги іншій особі або переведення боргу, який виник із забезпеченої застави.

Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388

ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Обтяжувач, права якого порушені внаслідок дій боржника, визначених цією статтею, вправі вимагати від боржника відшкодування завданих збитків.

Встановивши, що на час відчуження спірного автомобіля відповідачу, у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були відсутні відомості про обтяження, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав вважати збереження сили застави для нового власника майна. Враховуючи, що позивачем під час розгляду справи доведено не було, що набувач спірного майна не є добросовісним, ці обставини судами не встановлено, за правилами статті 10 наведеного Закону набувач вважається таким, який набув на нього право власності, що позбавляє позивача підстав для задоволення позову.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 333/6700/15-ц. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробила висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик