Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 308/14915/15-ц

провадження № 61-6687св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Кожух О. А., Кондора Р. Ю., Леска В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») звернулося до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 25 листопада 2010 між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, що є договором приєднання (стаття 634 ЦК України). Вказаний договір про надання банківських послуг складається із анкети-заяви ОСОБА_1 від 25 листопада 2010 року, Пам'ятки клієнта, Умов та правил надання банківських послуг, а також тарифів. Згідно з умовами цього договору банк надав ОСОБА_1 кредитну картку зі встановленим кредитним лімітом у розмірі 5 000,00 грн зі сплатою 36 % річних, кінцевим терміном погашення, що відповідає строку дії картки.

Вказував, що позичальник не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, допустив утворення заборгованості, яка станом на 12 листопада 2015 року становила 23 843,84 грн та яку банк просив стягнути відповідача.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 лютого 2016 року у задоволенні позову банку відмовлено.

Рішення міськрайонного суду мотивовано тим, що згідно з наданим банком розрахунком ОСОБА_1 на виконання своїх зобов'язань за кредитним договором сплатила 15 000,00 грн, а тому підстави для стягнення з неї заборгованості відсутності.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16 вересня 2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Акцент-Банк» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором від 25 листопада 2010 року № б/н, яка станом на 12 листопада 2015 року становить 23 843,84 грн, з яких: 5 911,17 грн - заборгованість за кредитом; 14 521,06 грн - заборгованість із сплати відсотків; 1 800,00 грн - заборгованість із сплати пені та комісії; 500,00 грн - штраф (фіксована частина) і 1 111,61 грн - штраф (процентна складова).

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала. Всього на погашення кредитної заборгованості сплатила 15 393,00 грн, однак останній платіж здійснила 24 березня 2014 року (в межах строку дії картки), після чого припинила погашення заборгованості в результаті утворилася заборгованість, яка підлягає стяганню з неї у повному обсязі.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 вересня 2016 року та залишити в силі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 лютого 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не надав належної правової оцінки доказам у справі, наданий банком розрахунок заборгованості не відповідає обставинам у справі. Зокрема ОСОБА_1 погасила кредитну заборгованість у розмірі 15 393,00 грн, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Суду не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у межах встановленого на платіжній картці кредитного ліміту.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 25 листопада 2010 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, який складається із анкети-заяви ОСОБА_1 від 25 листопада 2010 року, Пам'ятки клієнта, Умов та правил надання банківських послуг, а також тарифів. Згідно з умовами цього договору банк надав ОСОБА_1 кредитну картку зі встановленим кредитним лімітом у розмірі 5 000,00 грн зі сплатою 3 % на місяць на залишок заборгованості (після закінчення пільгового періоду). Кінцевий термін погашення відповідає строку дії картки.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною картою граничний строк дії карти (місяць і рік) указано на лицьовій стороні картки і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного на ній місяця; строк погашення процентів визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, вказаного на картці (поле MONTH).

Відповідно до п. 3.1.3 Правил користування платіжною картою за закінченням строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява держателя про закриття картрахунку.

Згідно з довідкою ПАТ «Акцент-Банк» кредитну картку № НОМЕР_1 позичальником було отримано 25 листопада 2010 року із строком дії до серпня 2012 року. 10 серпня 2012 ОСОБА_1 видано кредитну картку № НОМЕР_1 із терміном дії до квітня 2014 року.

Суди встановили, що останній платіж у розмірі 287,82 грн ОСОБА_1 здійснила 24 березня 2014 року.

У зв'язку з тим, що після 24 березня 2014 року ОСОБА_1 припинила погашати кредит, станом на 12 листопада 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 23 843,84 грн, з яких: 5 911,17 грн - заборгованість за кредитом; 14 521,06 грн - заборгованість із сплати відсотків; 1 800,00 грн - заборгованість із сплати пені та комісії; 500,00 грн - штраф (фіксована частина) і 1 111,61 грн - штраф (процентна складова).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплататити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до квітня 2014 року включно.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Наведене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2015 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Суд апеляційної інстанції на зазначене вище уваги не звернув, не надав належної правової оцінки розрахункові заборгованості за кредитом, не встановив та не перевірив яка сума боргу підлягає до стягнення, рішення апеляційного суду не відповідає закону, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило