№ 274/1803/17 провадження № 2/0274/391/18 Р І Ш Е Н Н Я
07.12.2018 року м. Бердичів
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Замеги О.В., за участю секретаря судових засідань Павлюк - ОСОБА_1, позивачки ОСОБА_2, відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, їх представника ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з будинку № 8 в с. Терехове Бердичівського району відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7 без надання їм іншого житла.
Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно договору дарування від 27.05.2016 року вона є власником зазначеного вище житлового будинку. Попередніми власниками будинку були спочатку її брат ОСОБА_8, а після його смерті в порядку спадкування за законом її мати - ОСОБА_9. Відповідачі проживають та зареєстровані у вказаному будинку зі згоди її брата ОСОБА_8. Відповідачка ОСОБА_3 була співмешканкою покійного брата. Жодних письмових угод про порядок вселення між ОСОБА_8 та співмешканкою ОСОБА_3 і її дітьми за його життя не вкладалось і не реєструвалось. Її мати ОСОБА_9 все життя проживала і проживає окремо від дітей і має власне житло, а тому членом сім"ї покійного сина ОСОБА_8 та відповідачів не була, спільного господарства вони не вели. Позивачка також не являється членом сім"ї покійного брата, оскільки вже тривалий час проживає в Житомирі. Звернутись до суду з позовом спонукали протиправні дії відповідачів, які чинять їй перешкоди в користуванні житлом та присадибною ділянкою: не допускають до приміщень, бють, наносять тілесні ушкодження, погрожують вбивством, тому вона зверталась до правоохоронних органів. Відповідачі ігнорують її права як власника будинку. Після смерті ОСОБА_8 майно перейшло в порядку спадкування його матері ОСОБА_9, тому вона вважає, що припинилось право відповідачів як членів сім"ї ОСОБА_8. В добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку та виселитись відповідачі відмовляються, що й стало підставою для її звернення до суду.
Ухвалою суду від 09.06.2017 року відкрито провадження у даній справі.
Ухвалою від 11.05.2018 року провадження у даній справі зупиненно у зв"язку з перебуванням ОСОБА_5 у складі Збройних Сил України, що залученні до проведення антитерористичної операції.
Ухвалою суду від 24 травня 2018 року провадження у справі поновлено.
Ухвалою суду від 26.06.2018 року провадження у справі зупиненно до вирішення питання про відвід судді Замеги О.В..
Ухвалою суду від 31.08.2018 року провадження у справі поновлено.
У відкритому судовому засіданні позивачка ОСОБА_2М позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.
Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представник ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнали, заперечили проти його задоволення з тих підстав, що мати позивачки зверталась до відповідачів з аналогічним позовом та їй було відмовлено. Позивачка не зверталася до них щодо виселення, жодних прешкод у користуванні майном вони позивачці не чинять. Крім того даний будинок є єдиним житлом для їх родини.
Заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін, їх представників, та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до ст. 13 Цивільного процесуального Кодексу України(далі ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинк у № 8 в с. Терехове Бердичівського району, на підставі договору дарування від 27.05.2016 року, що підтверджується його копією(а.с. 8).
До укладення даного правочину власником житлового будинку була ОСОБА_9, яка успадкувала житловий будинок після смерті свого сина ОСОБА_8, який помер 12.03.2014 року, даний факт сторонами не оспорюється.
За життя ОСОБА_8 зареєстрував та дозволив користуватися належним йому житловим будинком відповідачам у справі: своїй співмешканці - ОСОБА_3, та її дітям - ОСОБА_7, ОСОБА_5 , що встановлено рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 25.02.2016 року, яке вступило в законну силу(а.с. 57, 59), та рішенням апеляційного суду Житомирської області від 23.05.2016 року(а.с. 61).
Вілповідно до частини 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не допускаються про розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тобто, відповідачі набули право користування вказаним вище будинком з дозволу попереднього власника, будучи в розумінні ч. 2 ст. 64 та ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР членами його сімї, так як вони проживали з покійним ОСОБА_8 та спільно вели господарство, що встановлено рішенням апеляційного суду Житомирської області від 23.05.2016 року(а.с. 61).
У відповідності до статей 64, 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника будинку, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічне положення містить ч. 1 ст.405 Цивільного кодексу України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Як встановлено під час розгляду справи жодної угоди про порядок користування вказаним житловим будинком між сторонами по справі укладено не було.
Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачі вселились в житловий будинок та були зареєстровані в ньому зі згоди його попереднього власника, а тому вони на законних підставах набули право користування ним.
Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач як на підставу своїх вимог послається виключно на норми статті 391 та 405 ЦК України, додаючи при цьому, що відповідачі порушують права позивача тим, що не знімаються добровільно із реєстрації, не звільняють належний останній житловий будинок.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 109 Житлового Кодексу України(далі ЖК України), виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
У відповідності до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" за № 2 від 12 квітня 1985 року (із змінами та доповненнями), вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Відповідачі постійно зареєстровані та проживають за адресою: будинок № 8 в с. Терехове Бердичівського району, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Семенівської сільської ради від 25 травня 2018 року № 270( а.с. 135).
Доводи позивачки ОСОБА_2 про те, що відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні житлом та присадибною ділянкою, не допускають до приміщень, бють, наносять тілесні ушкодження, погрожують вбивством, в судому засіданні не підтверджені жодними доказами.
Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Разом із тим згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року№ 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування цим жилим приміщенням у членів його сім'ї.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі№ 6-158цс14.
Таким чином, виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим житлом. Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові N 6-158цс14 від 5 листопада 2014 року).
А тому, на думку суду, позивачкою і її представником в порушення вимог ст. 16 ЦК України, невірно вибрано способ захист порушеного права.
У п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам роз'яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Згідно зі ст.ст. 11, 16 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
Серед основних прав і свобод людини і громадянина ст. 47 Конституції України, проголошує право на житло. Тобто, право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.
Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.
Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України, де зазначено, що власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Зокрема, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.
У статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Положення зазначеної статті дають підстави суду дійти висновку, що позивач, звертаючись з даним позовом в суд, зобов'язаний довести, що діями відповідачів порушуються його права власності чи законного володіння. Також позов може підлягати задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що існує реальна небезпека порушення його права власності чи правомірного володіння зі сторони відповідача.
Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, а саме позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується його право на користування цим майном.
Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачкою і її представником не було надано належних та допустимих доказів, які б доводили факт існування обставин, за наявності яких стаття 116 ЖК України пов'язує можливість виселення з жилого приміщення, а саме доказів того, що відповідачі систематично руйнують чи псують житлове приміщення чи використовують його не за призначенням, систематично порушують правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, та раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. А тому, суд дійшов висновку про те, що підстави для задоволення позову відсутні.
Крім того судом враховано, що набрало законої сили рішення Бердичівського міськрайонного суду від 25.02.2016 року, за позовом попереднього власника спірного житла ОСОБА_9 до цих же відповідачів з аналогічних підстав в задоволенні якого судом відмовлено.
Враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини вселення відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5 у житловий будинок за адресою: Житомирська область, Бердичівський район, с. Терехове, вул. Огурцова, 8, та визначені позивачкою предмет й підстави позову, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні вимог щодо усунення перешкоду користуванні будинком шляхом виселення відповідачів по справі з нього за необґрунтованістю вимог.
Керуючись статтями 7-10, 13, 141, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
В И Р І Ш И В:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення відмовити за безпідставністю.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду
Згідно п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК (від 03.10.2017 року) апеляційна скарга подається учасниками справи до Житомирського апеляційного суду через Бердичівський міськрайонний суд.
Учасник справи, якому повне рішення або не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.
Суддя О.В. Замега