Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 592/6332/15-ц

провадження № 61-5735св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач -акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Сумської області від 18 травня 2016 року у складі колегії суддів: Ільченко О. Ю., Гагаріна М. В., Попруги С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») про стягнення процентів за користування грошовим вкладом, пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Позов мотивовано тим, що Банк порушив умови договору банківського вкладу, вчасно не повернув депозитних коштів у сумі 119 753, 65 грн, остаточно розрахувавшись за вкладом 18 червня 2015 року. Тому, посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з Банку на його користь суму коштів в розмірі 80 781, 26 грн, з яких: 47 569,27 грн - збільшення суми заборгованості із виплати основної суми банківського вкладу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 1 602,74 грн - 3 % річних за прострочення по сплаті основної суми вкладу, 11 775,45 грн - сума заборгованості за процентами за договором банківського вкладу, 8 404,08 грн - збільшення суми заборгованості із виплати процентів з урахуванням встановленого індексу інфляції, 11 429,72 грн - пеня за прострочення платежу.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір банківського вкладу не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов'язань після закінчення терміну дії договору, а також вважав безпідставним вимоги позивача в частині стягнення трьох процентів річних, інфляційних витрат та пені.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 18 травня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 25 березня 2016 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 на підставі договору банківського вкладу від 16 жовтня 2013 року кошти у розмірі 50 076,72 грн.

У вимогах про стягнення пені відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 800,00 грн витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 051,61 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що банк був зобов'язаний повернути позивачу депозитні кошти в строк закінчення дії договору - 16 жовтня 2014 року, проте повернув позивачу лише 18 червня 2015 року, чим порушив свої грошової зобов'язання.

09 червня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Сумської області від 18 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції вказав, що закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов'язань трансформує правовідносини сторін в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. Однак, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Тому, дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Крім того, безпідставною є вимога позивача про стягнення на його користь витрат на правову допомогу, оскільки не залучено особу, яка надає правову допомогу, невідповідність наданих послуг як такими, за які можлива компенсація за рахунок іншої справи.

14 червня 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення апеляційного суду Сумської області від 18 травня 2016 року, а саме скасувати в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення пені за прострочення платежу та постановити в цій частині нове рішення, а саме задовольнити вимоги в повному обсязі в сумі 11 429,72 грн; скасувати рішення про часткове задоволення вимог про стягнення процентів за користування вкладом та сум інфляційного збільшення заборгованості із виплати процентів з урахуванням встановленого індексу інфляції та постановити в цій частині нове рішення, задовольнити вказані вимоги в повному обсязі в сумі 11 775,45 грн по заборгованості за процентами за договором банківського вкладу та в сумі 8 404,08 грн по інфляційним втратам за процентами за вкладом.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд неправильно застосував Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», зробивши висновок про те, що його дія не поширюється на відносини із видачі готівкою коштів з депозитного рахунку за дорученням клієнта. Крім того, відповідно до частини п'ятої статі 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за прострочення надання виконавцем послуг за договором передбачена пеня у розмірі 3 % вартості таких послуг. Отже, йому як споживачу послуг Законом України «Про захист прав споживачів» надано право на отримання значно більших сум пені за прострочення відповідачем виконання зобов'язання із видачі кредиту, ніж були заявлені ним в позовній заяві на підставі іншої норми. Тому рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені є несправедливими.

Крім того, задовольняючи вимоги про стягнення процентів за користування вкладом та інфляційного збільшення суми заборгованості із виплати процентів не в повному обсязі, суд застосував до даних відносин норму статті 1070 ЦК України, однак вважає, що вона застосуванню не підлягає, оскільки нею врегульовано відносини банківського рахунку, а не банківського вкладу. Суд мав застосувати саме норму частини першої статті 1061 ЦК України, яка регулює відносини банківського вкладу і нарахувати проценти за користування вкладом в розмірі облікової ставки НБУ.

Відзив на касаційні скарги не подано.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволення, а касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приймає частково аргументи, які викладені в касаційних скаргах ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», з таких мотивів

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 16 жовтня 2013 року на підставі заяви № AMDN8118 на оформлення вкладу між сторонами укладений договір банківського вкладу «Стандарт на 12 міс» на суму 100 000,00 грн, строк вкладу - 366 днів до 16 жовтня 2014 року з процентною ставкою 18% річних.

25 червня 2014 року позивач звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з вимогою розблокувати його депозитний вклад та перерахувати заборгованість за процентами.

17 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом про зобов'язання повернути йому депозит, відсотки, застосувати статтю 625 ЦК України щодо 3 % річних і індексу інфляції.

Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 23 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 17 березня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1, у зв'язку з порушенням Банком зобов'язання із виплати депозиту та відсотків, кошти у розмірі 118 753,60 грн, з яких: 100 000,00 грн - заборгованість за основною сумою банківського вкладу, 394,57 грн - 3 % річних за прострочення по сплаті основної суми вкладу, 17 074,66 грн - заборгованість за процентами за договором банківського вкладу, 197,36 грн - 3 % річних за прострочення по сплаті процентів, 1 087,06 грн - збільшення суми заборгованості із виплати процентів з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Згідно з випискою по картковому рахунку кошти в сумі 119 753,65 грн перераховані Банком на картковий рахунок позивача 18 червня 2015 року.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просив суд стягнути на його користь з АТ КБ «ПриватБанк» збільшення суми заборгованості із виплати основної суми банківського вкладу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3 % річних за прострочення по сплаті основної суми вкладу, заборгованість за процентами за договором банківського вкладу, збільшення суми заборгованості із виплати процентів з урахуванням встановленого індексу інфляції, пеню за прострочення платежу.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що Банк був зобов'язаний повернути позивачу депозитні кошти в строк закінчення дії договору - 16 жовтня 2014 року, проте повернув кошти позивачу лише 18 червня 2015 року, чим порушив свої грошові зобов'язання.

Враховуючи, що рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 23 січня 2015 року на користь позивача стягнуто три відсотки річних за період з 17 січня 2014 року по 04 грудня 2014 року та інфляційні втрати за період з 18 лютого 2014 року по 17 жовтня 2014 року, тому період нарахування процентів за вкладом складає з 05 грудня 2014 року по 16 червня 2015 року.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга стаття 625 ЦК України).

Стягуючи інфляційні втрати, три відсотки річних процентів з врахуванням встановленого індексу інфляції та проценти за договором банківського вкладу, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, виходячи з того, що закінчення дії депозитного договору в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Згідно з частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами на рахунку клієнта, сплачується банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлено,то в розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Договір банківського вкладу не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов'язань за договором після закінчення терміну його дії.

Тому суд на підставі частини другої статті 1070 ЦК України стягнув з банку на користь позивача проценти за користування грошовими коштами в розумінні, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Зазначені висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року провадження № 6-1891цс15, від 27 квітня 2016 року провадження № 6-302цс16, від 02 березня 2016 року провадження № 6-124цс13.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань суд апеляційної інстанції виходив з того, що пункт 8.1, 8.3 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків України, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами, а правовідносини, що склалися між сторонами регулюються договором банківського вкладу та Главою 71 ЦК України. Крім того, договір банківського вкладу не містить положень, які визначають сплату пені за прострочення виконання зобов'язань, в справі відсутні відомості, що депозит вкладника був перерахований на його поточний рахунок.

Проте з цими висновками погодитися неможливо з таких підстав.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Такий же правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

При цьому тлумачення статей 549, 625 ЦК України та частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»свідчить, що пеня та 3 % річних є різними правовими категоріями. Пеня та 3 % річних є подібними за способом обчислення та виражаються в певному відсотковому співвідношенні, проте 3 % річних не є видом забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно не виключається одночасне стягнення пені, передбаченої у частині п'ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та 3 % річних, встановлених у частині другій статті 625 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 607/10080/16ц. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 у частині стягнення суми пені Верховний Суд визнає обґрунтованими. Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову у частині стягнення пені, не врахував зазначених положень закону та дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи не дотримався вимог статті 212 ЦПК України, в редакції, чинній на час постановлення рішення, що оскаржується, не дослідив докази, необхідні для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення. Рішення апеляційного суду Сумської області від 18 травня 2016 року скасувати в частині позовних вимог про стягнення пені, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині вирішення позовних вимог рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 18 травня 2016 року скасувати в частині позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення пені, справу в цій частині направити на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Сумської області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило