№ 207/3116/18
№ 2/207/1639/18
07 листопада 2018 року Баглійський районний суд м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Тюлюнової В.Г.,
при секретарі Куцевол Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кам'янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним.
В С Т А Н О В И В:
05 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним. В обґрунтування позову зазначає, що 05 вересня 2016 року між ним та відповідачем укладений договір фінансового лізингу № 0354, на виконання умов якого він сплатив 94 000 грн. За умовами договору відповідач зобов'язаний був передати предмет лізингу транспортний засіб автомобіль марки «SKODA OCTAVIA A7». В обумовлений термін автомобіль не прибув, тому позивач зателефонував до менеджера, який пояснив, що бажаний позивачем автомобіль не пройшов передпродажну підготовку (зламаний) і треба почекати, або доплатити за більш дорожчу модель, або написати заяву про розірвання договору та повернення коштів. 10.09.2016 року позивач написав заяву про розірвання договору та повернення коштів та відправив укрпоштою цінним листом. Жодних відповідей та коштів позивач не отримав. Ретельно вивчивши умови договору позивач виявив, що відповідач ввів його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань, договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст.ст. 4,10,11,18 ЗУ «Про захист прав споживачів», предмет договору є не конкретизованим, при укладені договору сторонами не дотримано положення законодавства щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договору. З урахуванням зазначеного позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу та стягнути з відповідача сплачені ним 94 000 грн., моральну шкоду в розмірі 6000 грн., та покласти на відповідача судові витрати по справі.
Ухвалою суду від 07 вересня 2018 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Задоволено клопотання позивача про розгляд справи у порядку спрощеного провадження. Призначено справу до розгляду на 05 жовтня 2018 року на 11:00 год. в приміщенні Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, пр. Конституції, 64.
Відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» у судове засідання не зявились, про місце, день та час судового розгулу повідомлені належним чином, про поважну причину неявки суду не повідомили, у встановлений строк не надав відзиву на позовну заяву.
Клопотань про розгляд справи в порядку загального провадження не надходило.
Суд, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з установлених судом наступних обставин:
Судом встановлено, та підтверджується письмовими доказами , що 05 вересня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» укладено договір фінансового лізингу № 0354.
Згідно з п. 1.1 ст.1 договору фінансового лізингу предметом лізингу є автомобіль «SKODA OCTAVIA A7».
Пунктом 1.7 договору фінансового лізингу передбачено, що Лізингодавець передає у користування Лізингооодержувачу Предмет Лізингу протягом строку, що визначено у п.4.1 даного Договору, з дати отриманння на поточний рахунок Лізингодавця наступних платежів: - Комісії за організацію договору; - Авансового платежу; - Комісії за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного договору.
На виконання умов договору ОСОБА_1 було сплачено 94 000 грн. з призначенням платежу: « авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 0354 від 05.09.2016».
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннямиЦК Українипро лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,Законом України "Про фінансовий лізинг".
Згідно зст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Так, згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, вбачається, що договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно дост. 628 ЦК України.
Згідност. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до п. 3.12 глави 5 розділу ІІ "Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій" Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженогонаказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установленихЦивільним кодексом УкраїнитаЗаконом України "Про фінансовий лізинг".
Відповідно до ч. 2ст. 215 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Що ж стосується оспорюваного правочину, то він може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Тобто, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Судом встановлено, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами нотаріально посвідчено не було.
Правові позиції щодо ліцензування послуг фінансового лізингу, нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, недійсності договору з підстав наявності в ньому несправедливих умов, викладені в постановах Верховного Суду України від 16грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 11 травня 2016 року у справі №6-65 цс 16, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551 цс 16, від 18 січня 2017 року у справі №6-648 цс 16.
Дані законодавчі приписи також відображені і у положеннях Хартії захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ОСОБА_2 Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.
У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви).
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).
В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.
Відповідно до ч. 1ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.
Згідно з ч. 2ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" від 16 грудня 1997 року, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Крім того, положеннями статті 12 договору № 0354 фінансового лізингу встановлено жорстку односторонню відповідальність одержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогамист. 18 Закону України "Про захист прав споживачів".
Судом встановлено, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства, встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору та умови договору про повне неповернення комісії за організацію договору у випадку розірвання договору, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносить шкоду споживачеві.
Передбачена у п. 9.1 договору оплата вартості організації договору у розмірі 7% від вартості предмета лізингу виходить за межі переліку передбачених законом платежів, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими.
Крім того, спірний договір не містить істотної умови предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, номер шасі). Марка та модель транспортного засобу не є такими ознаками. Крім того, основний договір та додаток до нього містить відмінності щодо марки предмету лізингу.
Відповідно до ч. 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цьогокодексута інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст.ст. 203,204 ЦК України, підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Виходячи із вимог ст. ст. 4, 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: Цивільному кодексу України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції.
Відповідно до ч 2 ст. 627 ЦК Україниу договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Згідно ч. 1ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів"споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).
Відповідно до ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів"права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.
Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи нормуст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими згідно із ч. 3ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).
Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (ч. 4 ст.18 цього Закону).
Так у договорі (пункт 12.1) зазначено, що Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в 4.1 та 4.2, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20 % Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку поверненню не підлягає.
Вказана умова договору суперечить п. 4 ч.3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до якої надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору.
Таким чином, умовами договору фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
Частиною 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг"визначено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Однак умовами договору зазначено несправедливою умовою сплати комісії за організацію договору, так як відповідно до визначення комісія за організацію договору становить собою першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.
Крім того, зміст спірного договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, встановлена жорстка відповідальність лізингоодержувача, як споживача за порушення умов договору, усунена відповідальність лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, не надано права лізингоодержувачу, як споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачено покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені вЗаконі України "Про фінансовий лізинг", положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
Правові наслідки недійсності договору передбаченіст. 216 ЦК України.
Положення ст. 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч. 1ст. 216ЦК України).
Враховуючи викладене, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі та застосувати правові наслідки недійсності правочину відповідно до статті 216 ЦК України.
Оскільки матеріали справи свідчать про сплату коштів позивачем на рахунок відповідача на виконання умов договору, недійсність якого встановлена вище, суд приходить до висновку про порушення майнових прав позивача відповідачем. При цьому, доводи позивача про порушення його прав підтверджуються належними та допустимими доказами, долученими до матеріалів справи, а позиція щодо наявності підстав для задоволення позову є обґрунтованою. Таким чином суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 0354 від 05.09.2016 року.
Окрім того, позивачем ОСОБА_1 пред'явлено також позовні вимоги про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 6000 грн. 00 коп., які підлягають задоволенню, виходячи з наступного:
Згідно розяснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 р №4, зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 р №5 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. У зв'язку з чим моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження нормального активного громадського життя, при настанні інших негативних явищ.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і яка може полягати у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у тому числі у зв'язку з відчуттям фізичного болю та страждань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.
Зіставляючи у сукупності зазначені обставини, виходячи з принципу розумності і справедливості, суд вважає співрозмірним з урахуванням того, що відповідачем, як стороною договору фінансового лізингу не було дотримано обов'язків щодо виконання умов надання послуг за даним договором, з власності позивача вибула відповідна сума грошових коштів, позивач не набув право власності на транспортний засіб на який сподівався, а також те, що Позивач був позбавлений можливості протягом значного періоду реалізувати свої плани за допомогою грошових коштів в розмірі 94 000 грн., які були сплачені відповідачу, відповідно він, переніс певний дискомфорт життя, моральні страждання внаслідок обману його відповідачем, суд вважає співрозмірною сатисфакцією відшкодування моральної шкоди слід визначити і стягнути з відповідача на користь позивача суму моральної шкоди у розмірі 6 000 грн.
Крім того, підлягає стягненню з відповідача на користь держави і судовий збір за розгляд даного позову у суді та від сплати якого позивач звільнений відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»
З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору у розмірі 1000 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 55 Конституції України, ст.ст. 203, 215, 216, 220, 799, 806 Цивільного кодексу України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 1, 2, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 2, 4, 5, 12, 19, 141, 259, 265 ЦПК України, суд ,-
В И Р І Ш И В:
Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 0354, укладений 05 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю " Лізингова компанія «Авто Лайф».
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя В.Г. Тюлюнова