Провадження № 2-в/752/4/18
УХВАЛА

26.10.2018 року Голосцївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П

з участю секретаря судового засідання Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві питання про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 111/2150/13-ц за позовом Керченського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Ленінської районної державної адміністрації, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсними державних актів, -

в с т а н о в и в:

Ухвалою Верховного Суду від 02.07.2018 року у справі № 111/2150/13-ц, направлено до Апеляційного суду м. Києва копії матеріали касаційного провадження у цивільній справі № 111/2150/13-ц за позовом Керченського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Ленінської районної державної адміністрації, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсними державних актів, - з метою визначення суду для вирішення питання про відновлення втраченого провадження.

Ухвала Верховного Суду мотивована тим, що у грудні 2013 року позивачем подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду АРК від 01.11.2013 року та ухвалу Апеляційного суду АРК від 11.12.2013 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.02.2014 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою в зазначеній справі та витребувано з Ленінського районного суду АРК справу № № 111/2150/13-ц.

Касаційну скаргу із доданими до неї матеріалами у справі № 111/2150/13-ц передано до Верховного Суду.

Через тимчасову окупацію частини території України справа на адресу суду касаційної інстанції не недійшла, що унеможливлює її розгляд у касаційному порядку Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду.

Законом України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на території України» (далі - Закон № 1207-VII) територію Автономної Республіки Крим визнано тимчасово окупованою територією.

З огляду на обставини, за яких територія Автономної Республіки Крим законодавчо визнана тимчасово окупованою територією України, а також зважаючи на тривалий термін ненадходження витребуваної справи до суду касаційної інстанції, є підстави вважати, що судове провадження у зазначеній справі втрачене.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 1207-VII у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях змінено територіальну підсудність судових справ, підсудних розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя судам. Зокрема, передбачено, що розгляд цивільних справ, підсудних місцевим загальним судам, розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, здійснюється місцевими загальними судами міста Києва, що визначаються Апеляційним судом міста Києва.

Враховуючи, що судом, який розглядав справу, як суд першої інстанції є Ленінський районний суд АРК, який на цей час не здійснює правосуддя, то повноваження щодо відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі покладається на місцевий загальний суд міста Києва, що має бути визначений Апеляційним судом міста Києва.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.07.2018 року Голосіївському районному суду м. Києва визначено підсудність питання щодо відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 111/2150/13-ц за позовом Керченського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Ленінської районної державної адміністрації, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсними державних актів.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25.07.2018 року матеріали касаційного провадження, направлені за ухвалою Верховного Суду для вирішення питання про відновлення втраченого провадження, призначено до судового розгляду.

Сторони в судове засідання не з'явились, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом подання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на справедливий суд, передбачене п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Тому виконання рішення суду повинно розглядатись як невід'ємна частина судового процесу в розумінні ст. 6 конвенції (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Горнсбі проти Греції» від 19.03.97, «Брумареску проти Румунії» від 28.11.99, «Бакай та інші проти України» від 9.11.2004).

Однією із гарантій забезпечення права на судовий захист у цивільному судочинстві є існування на законодавчому рівні інституту цивільного процесуального права - відновлення втраченого судового провадження. Застосування цього процесуального механізму в разі втрати повністю або частково судового провадження забезпечує можливість реалізації усіх складових права на судовий захист, яке не обмежується лише вирішенням справи судом, а охоплює також право на оскарження судового рішення та виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 489 Цивільного процесуального кодексу України, втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

Згідно із ст. 494 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

В ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих до суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з втраченого провадження.

У разі недостатності зібраних матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження суд відмовляє у відновленні втраченого судового провадження і роз'яснює учасникам справи право на повторне звернення з такою самою заявою за наявності необхідних документів.

У зв'язку із припиненням діяльності судів на території Автономної Республіки Крим, зокрема Ленінського районного суду Автономної Республіки Крим, яким ухвалено відповідне рішення, судове провадження у справі повністю втрачено.

Статтею 488 ЦПК України встановлено, що відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ч. 1ст. 493 ЦПК встановлено, що при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги: 1) частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо); 2) документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів; 3) матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи; 4) будь - які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи; 5) відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень; 6) дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі; 7) будь - які інші відомості, документи тощо , отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду Автономної Республіки Крим від 01.11.2013 року, в задоволенні позову Керченського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Ленінської районної державної адміністрації, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсними державних актів, відмовлено (а.с.14-15).

Ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим в м. Феодосія від 11.12.2013 року, рішення Ленінського районного суду АРК від 01.11.2013 року залишено без змін (а.с.16-17).

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.02.2014 року, у справі відкрито провадження та витребувано справу з Ленінського районного суду АРК (а.с.18).

Вказані судові рішення містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

27 квітня 2014 року набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", який визначає статус Автономної республіки Крим та міста Севастополя, як території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації; встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

У зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015р. внесено зміни у Законі України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" статтю 1 доповнено пунктом 2 яким визначено, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 р.

В матеріалах справи містяться копії судових рішень та копія касаційної скарги прокуратури Автономної Республіки Крим, однак, її розгляд судом касаційної інстанції неможливий, в зв»язку із втратою судового провадження.

Згідно із ст. 494 ЦПК України на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

За таких обставин суд, вважає можливим частково відновити втрачене судове провадження, а саме в частині відновлення судового рішення Ленінського районного суду АР Крим від 01.11.2013 року та ухвали Апеляційного суду АР Крим в м. Феодосія від 11.12.2013 року, оскільки зібрані і перевірені матеріали, на думку суду, є належними та достатніми доказами.

Керуючись ст.ст. 269, 353, 488-491, 493, 494 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Визнати судове провадження у цивільній справі № 111/2150/13-ц за позовом Керченського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Ленінської районної державної адміністрації, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсними державних актів, - втраченим.

Відновити частково втрачене судове провадження в цивільній справі № 111/2150/13-ц за позовом Керченського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Ленінської районної державної адміністрації, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсними державних актів, яка розглядалась Ленінським районним судом АР Крим.

Вважати встановленим зміст відновленого рішення Леніського районного суду Автономної Республіки Крим від 01.11.2013 року по справі № 111/2150/13-ц у наступній редакції:

«01.11.2013 2/111/564/2013

Справа № 111/2150/13-ц

РІШЕННЯ

Іменем України

(повний текст рішення виготовлений 06.11.2013р.)

01листопада 2013р. смт.Леніне

Ленінський районний суд Автономної Республіки Крим у складі:

головуючого: Трубнікова Ю.Л.

при секретарі: Севостьяновій Е.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні смт. Леніне цивільну справу за позовом Керченського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до ОСОБА_1 районної державної адміністрації, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 про визнання недійсним розпорядження ОСОБА_1 РДА АРК № 383 від 18.04.2007р., визнати недійсними державних актів, -

В С Т А Н О В И В:

Керченський міжрайонний прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до Ленінського районного суду АР Крим із позовною заявою до відповідачів про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсними державних актів, зобов`язання повернути земельні ділянки. Свої вимоги мотивує тим, що на підставі розпорядження ОСОБА_1 РДА АРК № 383 від 18.04.2007р. «Про видачу державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель резерву Батальненської сільської ради» відповідачами незаконно отримані у власність земельні ділянки площею 2.00га кожний, а загальною площею 30,00га. Оскільки дані земельні ділянки знаходяться в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, а тому відповідно до приписів закону їх передача у власність заборонена, за захистом прав держави прокурор звернувся до суду та просить визнати розпорядження ОСОБА_1 районної державної адміністрації АР Крим № 383 від 18.04.2007р. недійсним, визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки видані відповідачам та зобовязати останніх повернути данні земельні ділянки ОСОБА_1 РДА.

У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав з наведених в позовній заяві підстав, просить позов задовольнити. Також пояснив, що про зазначене порушення законодавства йому стало відомо у 2013р. після вивчення публічної кадастрової карти України, а тому просить не застасовувати строк позовної давнини.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_13 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що порушень з їх боку не було

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 у судове засідання не зявилися, були викликані належним чином.

Представник відповідачів ОСОБА_13 та ОСОБА_10 ОСОБА_17 з позовними вимогами не погодився та пояснив, що земельні ділянки були передані його довірителям та іншим громадянам відповідно до діючого законодавства з дотриманням всіх діючих норм, межі водоохоронної зони та прибережної захисної смуги як на час видачі спірного розпорядження та державних актів, так і на даний час відповідно до діючого законодавства не встановлені, а тому жодних порушень законодавства при їх видачі не було.

Представник відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_4. з позовними вимогами не погодився підтримав заеперчення ОСОБА_17, а також попросив застосувати позовну давнину.

Представник відповідача ОСОБА_1 РДА СуддівПритуленко О.В. у судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що земельні ділянки громадянам були надані на законних підставах, та розпорядження ОСОБА_1 РДА відповідають діючому на той час законодавству. Оскільки земельні ділянки, які були надані знаходяться на землях сільськогосподарського призначення, а не водного фонду.

Вислухавши прокурора, відповідачів та їх представників, дослідивши матеріали справи та давши їм оцінку суд знаходить позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів та в межах заявлених позовних вимог.

Як встановлено судом, розпорядженням ОСОБА_1 РДА № 383 від 18.04.2007р. був затверджений проект землеустрою по відводу земельних ділянок та вирішено передати у власність для ведення особистого селянського господарства відповідачам за рахунок земель резервного фонду Батальненської сільської ради земельні ділянки загальною площею 30,00га. пашні по 2,00 га пашні кожному із земель резерву за межами населених пунктів та видати державні акти про право власності на землю (а.с. 5-6). На виконання даного розпорядження громадянам були видані державні акти про право власності на землю (а.с. 13-27). Згідно копії технічної документації по відводу земельної ділянки 30,00га. для ведення особистого селянського господарства (по 2,00 га кожному) земельні ділянки, що передаються у власність, дійсно знаходяться в межах 2 кілометрової зони від урізу води (Чорного моря), дана технічна документація містить всі необхідні погодження та висновки, пройшла державну експертизу, що підтверджено висновком № 1663-7 від 10.04.2007р. Місцезнаходження земельних ділянок також підтверджується роздруківкою з публічної кадастрової карти України (а.с. 12) тап планом меж земельних ділянок ( а.с. 10-11).

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) для створення сприятливого режиму водних обєктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою. Частиною 3 ст. 60 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів з урахуванням містобудівної документації. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 88 ВК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Згідно ч. 5, 6 ст. 87 ВК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проектами. Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюються КМ України. Відповідно до п. 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затверджених постановою КМУ № 486 від 08.05.1996р. (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами рад. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 ВК України.

Отже на час виникнення спірних правовідносин розмір та межі прибережної захисної смуги встановлювалися за проектами землеустрою та повинні були знаходитися в межах водоохоронних зон, розміри і межі яких також визначалися окремим проектом землеустрою на основі нормативно-технічної документації. Аналогічна правова позиція щодо необхідності встановлення меж прибережної захисної смуги викладена в постанові Верховного суду України від 22.05.2013 року по справі №6-25цс13.

Сторонами не оспорювалось, що як на час виникнення спірних правовідносин так і на даний час розмір та межі прибережної захисної смуги на території Ленінського району АРК не встановлені. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, дані обставини суд вважає встановленими. Також це підтверджується листом ОСОБА_1 РДА від 13.05.2013 року (а.с. 7) та Міськрайонного управління Держземагенства в м. Керчі та ОСОБА_1 районі АРК від 22.05.2013 року (а.с. 8).

Посилання прокурора на ч.3 ст. 60 ЗК України та ч.5 ст. 88 ВК України в редакціях, що діє на даний час суд вважає неприйнятним, оскільки зміни до даних статей були внесені ОСОБА_10 України «Про внесення змін до Водного і Земельного кодексів України щодо прибережних захисних смуг» від 02.12.2010р., який набрав чинності 05.01.2011 року, і відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, оскільки на час видачі спірного розпорядження та отримання відповідачами державних актів (а також і на даний час) межа прибережної захисної смуги Чорного моря на території Батальненської сільської ради Ленінського району АРК відповідно до приписів законодавства не була встановлена, на думку суду будь-які обмеження щодо виділення земель громадянам у власність, повязані із прибережною захисною смугою, на той час застосовуватися не могли. Доказів того, що виділенням земельних ділянок відповідачам було завдано шкоди режиму водного обєкту Чорного моря матеріали справи не містять.

Крім того згідно ч.1 ст. 125 ЗК України право власності а право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документу, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Судом встановлено, що всі відповідачі внаслідок проведення певної передбаченої законодавством процедури, розроблення необхідних документів та їх погодження у відповідних державних органах отримали державні акти про право власності на земельні ділянки, а отже стали власниками даних земельних ділянок.

Ст. 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. ОСОБА_14 приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, яка ратифікована Україною, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003р., майном у значенні ст. 1 Першого протоколу Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним із органом публічної влади. У даному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органів публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулися порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції.

Отже навіть за наявності порушення вимог діючого законодавства (якого на час прийняття спірного розпорядження та видачі державних актів суд не вбачає) під час передачі земельних ділянок у власність відповідачам з боку органів державної влади при відсутності вини самих громадян, дана обставина не може бути підставою для позбавлення відповідачів їх права власності на земельні ділянки. Доказів того, що відповідачі своєю діяльністю порушують земельне або природоохоронне законодавство, загрожують режиму водного обєкту Чорного моря, прокурором не надано.

За таких обставин на підставі наданих та досліджених сторонами доказів, суд вважає позовні вимоги прокурора необґрунтованими і знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі ст. 58 Конституції України, ст. 87-91 ВК України, ст. 58, 60, 125 ЗК України, та керуючись ст.ст. 3, 7, 10, 61, 88, 130, 131, 179, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Керченського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у м. Феодосії через Ленінський районний суд АРК протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Трубніков Ю.Л.».

Вважати встановленим зміст відновленої ухвали Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 11.12.2013 року по справі № 111/2150/13-ц у наступній редакції:

« УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №: 22-ц/191/1656/13

Головуючий суду першої інстанції:ОСОБА_16

Доповідач суду апеляційної інстанції:ОСОБА_17

"11" грудня 2013 р. колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим в м.Феодосія у складі:

Головуючого суддіКустової І.В., ОСОБА_18, Ломанової Л.О., При секретаріМартиненко М.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Керченського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Ленінської районної державної адміністрації, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 про визнання недійсними та державних актів, повернення земельних ділянок, за апеляційною скаргою Заступника прокурора АР Крим на рішення Ленінського районного суду АР Крим від 01 листопада 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи тим, що розпорядженням Ленінської районної державної адміністрації АР Крим від 18 квітня 2007 року затверджено проект землеустрою з відведення земельних ділянок та передано відповідачам у власність для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки загальною площею 30,0 га пасовищ (по 2,0 га кожному) із земель запасу за межами населених пунктів Батальненської сільської ради Ленінського району АР Крим. На підставі зазначеного розпорядження відповідачами отримані державні акти на право власності на ці земельні ділянки. Вказане розпорядження прийнято з порушенням земельного та водного законодавства, оскільки зазначена земельна ділянка знаходиться на відстані 100 м від урізу води Чорного моря; проекти землеустрою з виносу меж водоохоронних зон на території Батальненської сільської ради Ленінського району АР Крим не розроблялися та межі водоохоронних зон в натурі не виносилися. Державні акти на право власності на земельну ділянку, які видані відповідачам на підставі розпорядження, яке не відповідає вимогам чинного законодавства, мають бути визнаними недійсними.

Рішенням Ленінського районного суду АР Крим від 01 листопада 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове - про задоволення позову.

На думку апелянта, судом неправильно застосовані положення статей 58, 59, 60, 61, 83, 84, 152, 155, 158 Земельного кодексу України(далі - ЗК України), статей 85, 87, 88, 89 Водного кодексу України (далі - ВК України) та зроблено помилковий висновок про те, що відсутність проектів землеустрою виключає обмеження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, відповідача ОСОБА_17. та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія судів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Ленінської РДА № 383 від 18 квітня 2007 року затверджений проект землеустрою по відводу земельних ділянок та вирішено передати відповідачам у власність для ведення особистого селянського господарства відповідачам за рахунок земель резервного фонду Батальненськоі сільської ради земельні ділянки загальною площею 30,00 га. пашні по 2.00 га пашні кожному із земель резерву за межами населених пунктів та видати державні акти про право власності на землю. На виконання даного розпорядження громадянам були видані державні акти про право власності на землю (а.с. 5-6, 13-27).

Згідно копії технічної документації по відводу земельної ділянки 30,00га. для веденні особистого селянського господарства (по 2,00 га кожному) земельні ділянки, що передаються у власність. дійсно знаходяться в межах 2 кілометрової зони від урізу води (Чорного моря), дана технічна документації містить всі необхідні погодження та висновки, пройшла державну експертизу, що підтверджено висновком № 1663-7 від 10 квітня 2007 року. Місцезнаходження земельних ділянок також підтверджується роздруківкою з публічної кадастрової карти України та планом меж земельних ділянок (а.с. 10-12).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що межі прибережної захисної смуги Чорного моря на території Батальненськоі сільської ради не встановлені (за відсутністю проекту землеустрою з виносу меж прибережної захисної смуги) на час передачі спірної земельної ділянки у власність відповідачам, належних та допустимих доказів того, що ця земельна ділянка належить до земель водного фонду матеріали справи не містять, підстави для задоволення позову відсутні.

З висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позову колегія суддів погоджується, виходячи з такого.

Згідно зі статтею 58 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Статтею 59 ЗК України передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Стаття 60 ЗК України в редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, передбачала, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Аналогічні положення визначалися у ст. 88 ВК України - з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Частинами 5 та 6 статті 87 ВК України передбачено, що зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проектами. Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частин 1, 4, 5 статті 88 ВК України з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Згідно пункту 2 статті 58 ЗК України: для створення сприятливого режиму водних об'єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 затверджено Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, яким визначено, що цей Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88 - 91 ВК України. Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації.

Відповідно до наведених вимог законодавства водоохоронна зона із прибережною захисною смугою, як об'єкт права, існує з моменту її визначення як такого в порядку, передбаченому законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи принцип допустимості засобів доказування, допустимим засобом доказування наявності водоохоронної зони та/або прибережної захисної смуги, в якості складової водоохоронної зони, має бути проект встановлення водоохоронної зони (прибережної захисної смуги), або кадастровий план земельної ділянки, на якій відображено таку зону (смугу), або містобудівна документація, яка передбачає зазначене вище.

Віднесення земель до відповідної категорії, здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень (частина 1 статті 20 ЗК України).

Частиною 2 статті 20 цього Кодексу передбачено, що зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Статтею 87 ВК України передбачено, що контроль за створенням водоохоронних зон прибережних захисних смуг, а також за додержанням режиму використання їх територій покладено на місцеві органи державної виконавчої влади, виконавчі комітети рад, органи охорони навколишнього природного середовища.

Межі земельних ділянок, на які розповсюджуються права будь-яких фізичних чи юридичних осіб або органів місцевого самоврядування, у тому числі, зони спеціальних обмежень щодо використання земель, повинні бути визначені у відповідності до існуючих вимог. За відсутності встановлених меж земельних ділянок спеціального обмеження (меж прибережних захисних смуг) встановлення порушення або перетин таких меж є неможливим.

Відповідно до частини 7 статті 87 ВК України саме виконавчі комітети місцевих рад зобов'язані доводити до відома населення, всіх заінтересованих організацій рішення щодо меж водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також водоохоронного режиму, який діє на цих територіях.

У матеріалах справи відсутні відомості, які б свідчили, що на дату прийняття оскаржуваних рішень Батальненською сільською радою були визначені розмір та межі водоохоронної зони з прибережною захисною смугою. Матеріали справи також не свідчать про наявність встановлення меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг навколо Чорного моря. На момент прийняття цих рішень цільове призначення спірної земельної ділянки не змінювалося.

Отже, позивачем не доведено факту порушення прибережної захисної смуги та того, що спірна земельна ділянка була виділена з порушенням вимог земельного законодавства, чинного на той час.

Твердження апелянта про необхідність віднесення спірних земельних ділянок до водоохоронної зони лише з урахуванням відстані розташування їх від урізу води не можна визнати правильними, оскільки воно не відповідає вимогам статті 88 ВК України про те, що прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою, а також постанові Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них».

До таких правових висновків дійшов і Верховний Суд України у постанові від 22 травня 2013 року № 6-25цс13, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги про неправильне застосування положень статей 12, 58, 59, 60, 152, 158 ЗК України та статей 85, 87, 88, ВК України.

Також погоджується колегія суддів з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов'язання скасувати державну реєстрацію права власності відповідачам на спірну земельну ділянку та повернення її у власність територіальної громади Батальненськоі сільської ради, оскільки ці вимоги є похідними від вищенаведених вимог прокурора.

На підставі наведеного та керуючись статтею 303, пунктом 2 частини 1 статті 307, пунктом 4 частини 1 статті 309, частиною 2 статті 314 та статтею 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у місті Феодосії,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора АР Крим на відхилити.

Рішення Ленінського районного суду АР Крим від 01 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді

І.В. ОСОБА_20 Притуленко Л.О. Ломанова.»

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали.

Суддя Н.П. Чередніченко