Справа № 6-639-2011 Головуючий у 1 інстанції: Олексієнко М.Ю.
Провадження № 22-ц/811/2474/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року м. Львів

Справа № 6-639-2011

Провадження № 22-ц/811/2474/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Симець В.І.

за участі: представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3

на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 06 грудня 2011 року у складі судді

ОСОБА_4

у справі

за поданням головного державного виконавця ППВР ВДВС Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_5 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІДН НОМЕР_1, жительці АДРЕСА_1,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 06 грудня 2011 року подання задоволено.

Обмежено тимчасово у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_3 до погашення нею заборгованості згідно виконавчого листа №2-625/10, 09 грудня 2010 року Галицьким районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_3 в користь ЛОД АТ «ОСОБА_6 аваль» 2 469477 грн 07 коп.

Дану ухвалу оскаржила ОСОБА_3 подавши апеляційну скаргу.

З ухвалою не погоджується, вважає її незаконною та необґрунтованою у звязку з тим, що судом було неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що відповідно до ст. 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 2 протоколу № 4 Конвенції про захист прав людина та основоположних свобод (Ратифікований Законом України 11 вересня 1993 року) та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» заходи щодо обмеження свободи пересування понині бути достатньо виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно п. 18 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» (чинний на час винесення ухвали) визначено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням. При вирішенні питання про тимчасове обмеження вказаного конституційного права державний виконавець зобовязаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження, необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

В апеляційній скарзі просить звернути увагу, що відповідно до ст. 25 ч. 5 ЗУ «Про виконавче провадження» (чинний на час винесення ухвали) копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові. В супереч вказаної правової вимоги державний виконавець не довів до відома ОСОБА_3 як боржника та сторін виконавчого провадження про відкриття виконавчого провадження та не надіслав постанову про відкриття виконавчого провадження.

Також апелянт звертає увагу на той факт, що в поданні не зазначено підстав та доказів того, що боржник має намір виїхати за межі України, тобто наявність лише самого зобовязання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон. Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятком заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав.

Просить ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 06 грудня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні подання.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що на виконанні у ППВР Головного управління юстиції у Львівській області перебував виконавчий лист №2-625/10, виданий 09 грудня 2010 року Галицьким районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_3 в користь ЛОД АТ «ОСОБА_6 аваль» 2 469477 грн 07 коп.

Постановою державного виконавця в ППВР Головного управління юстиції у Львівській області від 16.12.2010 року відкрито виконавче провадження.

Головний державний виконавець ППВР Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_5 звернувся з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_3.

Задовольняючи подання суд першої інстанції прийшов до висновку, що наявність у ОСОБА_3 невиконаного договірного злбовязання, покладеного на неї виконавчим листом, є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до п.18 ч.2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" ( в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної ухвали) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобовязань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобовязань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця. Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обовязкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. Відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Відповідно до статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Відповідно до статті 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року) та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

Відтак, дотримання судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з питань, що пов'язані з обмеженням конституційних прав і свобод громадян, зокрема - щодо обмеження їх у праві виїзду за межі України, є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина.

Як вбачається з вище наведеного, законодавством встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Саме державний виконавець зобов'язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Як вбачається з матеріалів справи, в ході виконання виконавчого провадження з приводу примусового виконання виконавчого листа №2-625/10 виданого 09 грудня 2010 року Галицьким районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_3 в користь ЛОД АТ «ОСОБА_6 аваль» 2 469477 грн 07 коп., державним виконавцем було відкрито виконавче провадження та надано боржнику строк для добровільного виконання.

Разом з тим, матеріали справи, досліджені апеляційним судом, не містять доказів надсилання боржнику ОСОБА_3 постанови про відкриття виконавчого провадження та викликів з повідомленням про їх вручення, а також доказів того, що боржник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, що за час виконання рішення вона виїжджала за межі України або безпідставно не з'являлась на виклики державного виконавця, тобто свідомо ухилялась від виконання судового рішення, наявності у неїможливості виконати це рішення.

Окрім того, як вбачається з долучених до матеріалів справи представником ОСОБА_7 копій документів, в ході виконавчого провадження з метою реалізації майна для погашення боргу було здійснено оцінку арештованого державним виконавцем майна, що належить ОСОБА_3

Постановою державного виконавця відділу ПВР УДВС ГУЮ у Львівській області від 20.01.2014 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-625/10 закінчено. В постанові зазначено, що в процесі примусового виконання було реалізовано майно боржника, з коштів що надійшли від реалізації предмета іпотеки на користь стягувача ЛОД ПАТ «ОСОБА_6 Аваль» перераховано кошти в сумі 327746,46 грн., на користь державного бюджету перераховано виконавчий збір в сумі 32774,64 грн. та відшкодовано ГУЮ у Львівській області витрати на проведення виконавчих дій в сумі 4958, 72 грн.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Враховуючи наведене, обмеження у праві виїзду за кордон було застосовано передчасно, без належного з'ясування фактичних обставин, що підлягають перевірці, тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову в задоволенні подання.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 06 грудня 2011 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні подання головного державного виконавця ППВР ВДВС Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_5 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_3.

Стягнути з ППВР ВДВС Головного управління юстиції у Львівській області на користь ОСОБА_3 352 грн. 40 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді