КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2436/2018
Справа № 369/2638/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області в складі судді Усатова Д.Д., ухвалене в м. Київ 13 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про поділ земельної ділянки та просив поділити на дві рівні частки ? частину земельної ділянки, яка розташована в Києво-Святошинському районі, Гореницька сільська рада, с/т «Струмок», визнати за ним право приватної власності на ? земельної ділянки, стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Позов мотивував тим, що з 14 липня 2001 року перебуває в шлюбних відносинах з ОСОБА_1, за час шлюбу ними було набуто у власність зазначену земельну ділянку, земельна ділянка була зареєстрована за відповідачем на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданого 15 червня 2006 року. Вказаний державний акт було видано на підставі договору дарування земельної ділянки від 16 грудня 2004 року № 2728 та договору купівлі-продажу від 16 грудня 2004 року № 2724, про що зазначено в самому акті.

Відповідно до умов договору дарування, ОСОБА_2 як дарувальник передав у власність відповідачу як обдарованому безоплатно вищевказану земельну ділянку, вказане дарування відбулося 16 грудня 2004 року, тобто під час його перебування з відповідачем у шлюбі. Водночас із зазначеного та із змісту державного акту слідує, що інша ? частина спірної земельної ділянки набута відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 2004 року, тобто придбана нею під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на ? земельної ділянки пл. 0,1219 га., яка розташована за адресою Київська обл., Києво-Святошинський район, Гореницька сільська рада, с/т «Струмок» для ведення садівництва, в іншій частині позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2017 року в частині задоволення позову та ухвалити у відповідній частині нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що суд першої інстанції у своєму рішенні не з'ясував обставини набуття земельної ділянки, в матеріалах справи відсутні докази того, що джерелом набуття спільної земельної ділянки були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, рішення аргументовано виключно фактом перебування в шлюбі, що не є достатнім для застосування судом ст. 60 СК України.

Зазначала, що всупереч положень ст. ст. 76, 81 ЦПК України позивач не надав суду доказів, щодо заявлених ним вимог, зокрема не надав договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 грудня 2004 року № 2724, на підставі якого вона набула земельну ділянку, що є предметом поділу по даній справі, а судом відповідно вказаний договір не досліджувався.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про часткове задоволення вимог позивача в натурі з підстав, викладених ст. 71 СК України, не визначився з порядком такого поділу, не зазначив розмір та конфігурацію земельних ділянок, можливих за наслідками такого поділу, обмежившись лише проханням позивача про поділ земельної ділянки на рівні частини.

24 липня 2018 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_2, у якому зазначено, що відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку, тому указана стаття підтверджує презумпцію існування права спільної сумісної власності подружжя відносно будь-якого майна, що набуті будь-ким із подружжя або на ім'я будь-якого з подружжя.

Посилався на п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в якому зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказував, що відповідачем жодного разу не було вказано чи заявлено про те, що земельна ділянка, придбана нею під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, належить їй особисто і придбана за рахунок її особистих коштів.

Доказом, який підтверджує право власності відповідача в цілому, є не договір купівлі-продажу, а Державний акт на право власності на земельну ділянку, цей документ було надано ним у вигляді копії і досліджено судом, а тому відсутні підстави стверджувати про відсутність доказів позовних вимог в матеріалах справи. Відповідачем не було надано суду ані самого договору, ані його копії на підтвердження своєї позиції, при цьому вона стверджувала, що цей документ нібито перебуває в матеріалах кримінального провадження за її заявою.

Зазначав, що судом першої інстанції під час розгляду за клопотанням відповідача винесено дві ухвали від 22 квітня 2016 року та від 07 вересня 2017 року, якими було витребувано копії матеріалів кримінального провадження, однак матеріали не надані. Крім того, судом окремо надавалися аналогічні запити представникові відповідача для їх особистого вручення вказаному органу поліції, інформація про вчинення представником відповідача або самим відповідачем відповідних дій із вручення таких запитів відсутня, тому судом було вжито належних і достатніх заходів для витребування доказів.

Факт існування цього договору і реєстрації на його підставі земельної ділянки на ім'я відповідача ОСОБА_2 не заперечувався, у той же час вона не обґрунтувала, які саме обставини може підтвердити чи спростувати договір купівлі-продажу за умови його дослідження під час розгляду справи, тому її посилання в апеляційній скарзі на те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з тієї підстави, що судом не було досліджено вищевказаний договір, є таким, що суперечить фактичним обставинам справи, оскільки судом були вжиті всі доступні заходи з його отримання.

Доводи відповідача, що однією з підстав скасування рішення є те, що суд першої інстанції не визначився з порядком такого поділу, не зазначив розмір та конфігурацію земельних ділянок, вважав безпідставними.

Виходячи з викладеного вище, просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач під час перебування у шлюбі придбала земельну ділянку пл. 0,1219 га. на підставі договору дарування та договору купівлі-продажу, ? частина земельної ділянки, набута нею на підставі договору купівлі-продажу, належить до спільного майна подружжя і підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 14 липня 2001 року (а. с. 7)

15 червня 2006 року ОСОБА_1 одержала державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, який посвідчує право власності на земельну ділянку пл. 0,1219 га. на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району, с/т «Струмок», для ведення садівництва. Згідно державного акту, право власності виникло на підставі договору дарування земельної ділянки від 16 грудня 2004 року № 2728 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 грудня 2004 року № 2724 (а. с. 8).

В матеріалах справи на а. с. 9 наявний договір дарування земельної ділянки від 16 грудня 2004 року № 2728, за умовами якого ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_1 безоплатно земельну ділянку пл. 0,0606 га. в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району, с/т «Струмок», для ведення садівництва.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Вирішуючи спір по суті, суд вважав спільною сумісною власністю подружжя ? частину спірної земельної ділянки, обґрунтовуючи це тим, що зазначене майно придбане під час перебування сторін у шлюбі за договором купівлі-продажу земельної ділянки.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду, враховуючи, що ОСОБА_1 не доведено, що спірне майно придбане нею на особисті кошти.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 про відсутність в матеріалах справи доказів того, що джерелом набуття спірної земельної ділянки були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, апеляційний суд враховує, що оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Враховуючи, що ОСОБА_1 таких обставин доведено не було, доводи її апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом не було досліджено в якості доказу договір купівлі-продажу, на підставі якого відповідачем набуто право власності на ? частину земельної ділянки, наслідком чого є нібито неповнота дослідження фактичних обставин справи, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. ст. 125, 126 ЗК України станом на час отримання державного акту, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Виходячи із аналізу наведених вимог закону, документом, який підтверджує право власності відповідача на земельну ділянку в цілому, є саме державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 217567, виданий 15 червня 2006 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, який досліджувався судом. В цьому акті в якості підстав для реєстрації за відповідачем земельної ділянки був вказаний договір купівлі-продажу від 16 грудня 2004 року № 2724 та договір дарування від 16 грудня 2004 року № 2728.

Апеляційний суд враховує, що зі змісту наявного в матеріалах справи договору дарування та державного акту можна дійти висновку щодо розмірів земельних ділянок, які були придбані відповідачем у дарунок та за договором купівлі-продажу, і що має значення для визначення обсягу спільного сумісного майна подружжя.

Будь-яких інших обставин, які б підтверджували неповноту з'ясування обставин у справі, відповідачем в апеляційній скарзі наведено не було.

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд вважає факт належності ? частини земельної ділянки до спільної сумісної власності подружжя доведеним, а сама по собі відсутність в матеріалах справи договору купівлі-продажу не є підставою для скасування рішення суду.

Апеляційний суд звертає увагу, що судом першої інстанції було вжито належних і достатніх заходів для витребування договору купівлі-продажу, який, за повідомленням представника відповідача, знаходиться в матеріалах кримінального провадження № 0005780, шляхом витребування цих матеріалів, однак вимога суду про їх надання виконана не була.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Визначення ідеальних часток в праві власності на майно подружжя без поділу його в натурі відповідає вимогам закону та п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

За таких обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про поділ майна подружжя в ідеальних частках без поділу його в натурі.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що суд не визначився з порядком поділу земельної ділянки, не зазначив розмір та конфігурацію земельних ділянок, можливих за наслідками такого поділу, враховуючи, що при визначенні ідеальних часток в праві власності на майно подружжя поділу його в натурі не відбувається, а отже і вирішення питань, на які посилається відповідач, в даному випадку є передчасним.

Апеляційний суд також враховує, що позивачем рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про поділ майна в натурі не оскаржується.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2918 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.