Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 333/6883/16

провадження № 61-31682св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - комунальна установа «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2017 року у складі судді Ярошенко А. Г. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року у складі суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Гончар М. С.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради (далі - КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня») про поновлення на роботі.

Зазначав, що на підставі наказу від 05 квітня 1993 року № 65-0 його прийнято до КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» сумісником на 0,5 ставки на посаду лікаря-серцево-судинного хірурга кабінету рентген-ангіографії ендаваскулярної терапіїі хірургії радіологічного відділення. Згідно наказу від 24 березня 1994 року №57-0 його переведено на посаду завідуючого відділенням рентген-ангіографії ендаваскулярної хірургії на 0,5 ставки. Наказом № 127-0 від 07 липня 2016 його звільнено з займаної посади за закінченням терміну трудового договору у зв'язку з призначенням працівника, який не є сумісником. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2016 року його поновлено на посаді завідуючого відділення рентген-ангіографії та ендоваскулярної хірургії, проте 07 листопада 2016 року ознайомлено з наказом від 07 листопада 2016 року №213-0 про звільнення з посади завідувача відділенням рентген-ангіографії ендаваскулярної хірургії як сумісника, у зв'язку з призначенням працівника, який не є сумісником. Звільнення є незаконним, він не є сумісником, оскільки КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» є його основним місцем роботи. Він працює у Запорізькому державному університеті на посаді асистента кафедри госпітальної хірургії неповний робочий день, а тому до нього не можуть застосовуватися обмеження щодо сумісництва, визначені Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ та організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України за №43 від 28 червня 1993 року. Крім того, в наказі відсутнє посилання на статтю 43-1 КЗпП України, тому він не відповідає нормам чинного законодавства. Просив визнати звільнення його з посади завідуючого відділенням незаконним, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді завідуючого відділенням рентген-ангіографії ендаваскулярної хірургії, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що основне місце роботи позивача протягом 1993-2016 років є Запорізький державний медичний університет, де він займає виборну посаду асистента кафедри госпітальної хірургії, тому твердження позивача про те, що наказом № 57-О від 24 березня 1994 року його переведено на посаду завідуючого відділення рентген-ангіографії та ендоваскулярної хірургії на 0,5 ставки і ця посада є його основним місцем роботи, не відповідає матеріалам справи та наданим доказам. Факт того, що позивач є зовнішнім сумісником підтверджується відповідними записами в його трудовій книжці, яка була надана позивачем за його бажанням для внесення відповідного запису про роботу за сумісництвом в КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня». Крім того, посилання позивача в обґрунтування свого позову на пункт 3 Переліку, доданого до Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, є необґрунтованими, оскільки в зазначеному переліку вказано, що не є сумісництвом педагогічна робота з погодинною оплатою праці в обсязі, що не перевищує 240 годин на рік. Однак позивачем надано довідку № 425, в якій зазначено, що тривалість його робочого часу в день в Запорізькому державному медичному університеті складає 3 год. 36 хв., що набагато більше, ніж зазначено в пункті 3 Переліку. Також ОСОБА_1 неодноразово звертався із заявами з проханням дозволити йому працювати на 1,0 ставки у період знаходження його у щорічній відпустці за основним місцем роботи.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» за весь час роботи зовнішнього сумісника завідуючого відділенням рентген-ангіографії ендоваскулярної хірургії ОСОБА_1 не мала на обліку трудової книжки позивача. Посилання в апеляційній скарзі на порушення роботодавцем пункту 3 Переліку, доданого до Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, є необґрунтованими, оскільки в зазначеному переліку вказано, що не є сумісництвом педагогічна робота з погодинною оплатою праці в обсязі, що не перевищує 240 годин на рік. Оскільки рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2016 року встановлено, що в обласній клінічній лікарні позивач працював на умовах зовнішнього сумісництва, основним місцем його роботи є Запорізький державний медичний університет, вказані обставини на підставі доказуванню не підлягають. Доводи апеляційної скарги про те, що після першого розірвання трудового договору у липні 2016 року і протягом розгляду справи у суді змінилося його педагогічне навантаження у вищому навчальному закладі, не є підставою для висновку про те, що робота в лікарні стала його основним місцем роботи, а не сумісництвом. Зміни до трудового договору сторони не вносили, наказом про поновлення на роботі ОСОБА_1 поновлено як зовнішнього сумісника, а не на основне місце роботи.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що робота в КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» є його основним місцем роботи із 01 квітня 1994 року. Не є сумісництвом педагогічна робота з погодинною оплатою праці в обсязі, не більше 240 год. на рік. В наказі про звільнення відсутнє посилання на статтю 43-1 КЗпП України, тому він не відповідає нормам чинного законодавства. Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій не поширюється на спірні правовідносини, оскільки КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» не належить до державних підприємств, установ і організацій.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Суди установили, що наказом № 65-О від 05 квітня 1993 року ОСОБА_1 прийнято зовнішнім сумісником на 0,5 ставки на посаду лікаря серцево-судинного хірурга кабінету рентгенангіографії ендоваскулярної терапії і хірургії радіологічного відділення КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня». В наказі № 65-О і в заяві позивача про прийняття на роботу вказано, що основне місце його роботи - посада асистента кафедри госпітальної хірургії Запорізького медичного інституту.

Наказом № 57-О від 24 березня 1994 року позивача переведено на посаду завідуючого відділенням рентген-ангіографії та ендоваскулярної хірургії на 0,5 ставки з 01 квітня 1994 року.

Наказом №127-О ОСОБА_1 звільнено з роботи за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням терміну трудового договору та з призначенням на посаду іншого працівника. Проте, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили 01 лютого 2017 року, ОСОБА_1 поновлено на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказаним судовим рішенням встановлено, що в обласній клінічній лікарні позивач працював на умовах зовнішнього сумісництва, оскільки основним місцем його роботи є Запорізький державний медичний університет.

На виконання судового рішення наказом №212-О від 04 листопада 2016 року ОСОБА_1 поновлено на попередній роботі зовнішнім сумісником на 0,5 ставки на посаді завідувача віділення рентгенангіографії ендоваскулярної терапії і хірургії радіологічного відділення.

Наказом № 213-О від 07 листопада 2016 року призначено лікаря-хірурга серцево-судинного відділення рентгенангіографії ендоваскулярної терапії і хірургії радіологічного відділення ОСОБА_3 на посаду завідувача відділення. Параграфом 2 цього ж наказу ОСОБА_1, який є сумісником, звільнено з роботи у зв'язку з призначенням на роботу працівника, який не є сумісником, з посиланням на пункт 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ та організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України за №43 від 28 червня 1993 рокута статтю 7 КЗпП України (далі - Положення).

За змістом пункту 8 Положення звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Відповідно до пункту 1 Положення сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації.

Згідно з абзацом 4 пункту 1.1 розділу 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого спільним Наказом Мінпраці, Мін'юсту України, Мінсоцзахисту населення України № 58 від 17 серпня 1993 року, на осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться тільки за місцем основної роботи.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2016 року встановлено, що в обласній клінічній лікарні позивач працював на умовах зовнішнього сумісництва, основним місцем його роботи є Запорізький державний медичний університет, у зв'язку з чим суд у попередній справі визнав, що звільнення позивача у зв'язку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником, відповідає вимогам діючого законодавства. Суд поновив позивача на роботі лише у зв'язку з тим, що наказ про його звільнення містив дві підстави розірвання трудового договору - закінчення строку та прийняття на роботу працівника, який не є сумісником.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Крім того, на виконання рішення суду ОСОБА_1 поновлювався на роботі в КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» на посаді завідуючого відділенням рентген-ангіографії ендоваскулярної хірургії на 0,5 ставки за сумісництвом; в Запорізькому державному медичному університеті зберігається та ведеться його трудова книжка; графік роботи позивача в Запорізькому державному медичному університеті на посаді асистента кафедри госпітальної хірургії до 19 жовтня 2016 року: із понеділка по п'ятницю з 8.00 год. до 15 год. 12 хв., із 19 жовтня 2016 року - 3 год. 36 хв. на день.

Колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що наведені обставини у сукупності підтверджують умови роботи ОСОБА_1 в КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» за сумісництвом та обґрунтованість його звільнення на підставі пункту 8 Положення та статті 7 КЗпП України.

Безпідставним є посилання заявника в касаційній скарзі на те, що Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ та організацій не поширюється на спірні правовідносини, оскільки обласна клінічна лікарня є комунальною установою, тобто органом у розумінні змісту Положення, який повинен у своїй діяльності керуватися вказаним нормативним актом.

Щодо посилань у касаційній скарзі на те, що не є сумісництвом педагогічна робота з погодинною оплатою праці в обсязі, не більше 240 год. на рік, необхідно зазначити, що ОСОБА_1 прийнято на роботу в КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» за сумісництвом, а тому зменшення його робочого часу за основним місцем роботи не впливає на умови роботи, яку він виконує у вільний від основної роботи час.

Стаття 43-1 КЗпП України не встановлює підстав звільнення робітника, вона лише зазначає, в яких випадках звільнення проводиться без згоди профспілкового органу. Тому посилання на дану статтю в наказі про звільнення не є необхідним.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик