Справа №345/3730/17
Провадження № 2/345/121/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.10.2018 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Юрчака Л.Б., з участю секретаря судового засідання Пукіш В.В., позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника відповідача Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області - Зауличної Г.І., третьої особи на стороні позивача , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5, третьої особи на стороні відповідача , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_6, її представника ОСОБА_7, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області №6 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, третя особа на стороні позивача , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5, третя особа на стороні відповідача , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_6, про скасування рішення Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, -

ВСТАНОВИВ:

26.10.2017 ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Новицької сільської ради, міськрайонного управління у Калуському районі та м. Калуш Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, третя особа: ОСОБА_6, про скасування рішення Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що прийнявши рішення про затвердження технічної документації із землеустрою ОСОБА_6 з наступною передачею земельної ділянки у її приватну власність, Новицька сільська рада неправомірно частково припинила її спадкове право користування земельною ділянкою для ведення ОСГ, оскільки серед переліку підстав припинення права користування земельною ділянкою, який є вичерпним, немає такої підстави як набуття права власності на земельну ділянку землекористувача іншою особою. А тому, посилаючись на ст. 22, 140-149 ЗК України, ОСОБА_1 просить суд: скасувати рішення Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області №10-3/2016 від 30.12.2016 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передачу землі у власність»; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,0967 га, яка знаходиться в урочищі «За городами» с. Новиці Калуського району Івано-Франківської області (кадастровий номер НОМЕР_1).

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08.11.2017 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Новицької сільської ради, міськрайонного управління у Калуському районі та м. Калуш Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, третя особа: ОСОБА_6, про скасування рішення Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку (а.с. 44).

19.12.2017 ухвалою суду залучено у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 107-108).

Ухвалою суду від 04.01.2018 у справі замінено первісного відповідача - міськрайонне управління у Калуському районі та м. Калуші Головного управління держгеокадастру в Івано-Франківській області на належного - Головне управління держгеокадастру в Івано-Франківській області (а.с. 122-123).

15.02.2018 ухвалою суду провадження у справі за позовом ОСОБА_1, третя особа на сторні позивача ОСОБА_5 до Новицької сільської ради, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_6 про скасування рішення Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку закрито в частині заявлених позовних вимог до відповідача - Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (а.с. 146-147).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги до Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області про скасування рішення Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області підтримала, просила суд позов задоволити. Також зазначила, що вважає, що частину її земельної ділянки самовільно захопила ОСОБА_6

Представник позивача - адвокат ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задоволити на підставі того, що ОСОБА_6 самовільно захопила земельну ділянку, яка належить ОСОБА_1

Представник відповідача - секретар Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області Заулична Г.І. у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову ОСОБА_1 Вважає, що оскаржуване рішення прийнято відповідно до норм чинного законодавства, підстав для його скасування немає.

Третя особа на стороні позивача , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5 у судовому засіданні позов ОСОБА_1 підтримала, просила його задоволити.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_6 та її представник - адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову.

Крім того, 11.12.2017 на адресу суду надійшли письмові заперечення ОСОБА_6 щодо позову (а.с. 90-92), в яких вона зазначає, що спори щодо земельної ділянки, що знаходиться в урочищі „За городами" неодноразово розглядались Калуським районним судом та приймались відповідні рішення, а приватизація земельної ділянки розміром 0,0967 га., що знаходиться в урочищі „За городами" в с.Новиця Калуського району Івано-Франківської області, ОСОБА_6 проведена у відповідності до вимог ЗК України. Порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів ОСОБА_1 не допущено ні ОСОБА_6, ні Новицькою сільською радою, а тому ОСОБА_6 вважає, що позовна заява не підлягає до задоволення.

Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно ст. 55 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Положеннями ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що згідно довідки, виданої Новицькою сільською радою Калуського району Івано-Франківської області №762 від 23.05.2017, за свекрухою позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 станом на 01.01.1993 рахувалися земельні ділянки загальною площею 0,52 га (а.с. 10).

Відповідно до архівного витягу з ухвали 17 сесії Новицької сільської Ради народних депутатів 21 скликання від 29 грудня 1993 року «Про хід приватизації земельних ділянок жителям сіл Новиця і Зелений Яр, садових ділянок жителям м. Калуша», ОСОБА_9 передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,52 га (0,25 га - для обслуговування жилого будинку та 0,27 га - для ведення підсобного господарства) (а.с. 11).

ОСОБА_9 померла 22.10.1996 (а.с.12), однак, 23.09.1992 склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Калуської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_10, згідно з яким все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого воно не складалося, і взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_11 (а.с. 13). Останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).

Рішенням Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області №8-12/2016 від 07.11.2016 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)», вирішено: надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості): ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_12 - для БОЖБ площею 0,25 га в АДРЕСА_1; ОСОБА_1 - для ведення ОСГ площею 0,1555 га в с. АДРЕСА_2; гр. ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_12 замовити виготовлення технічної документації на земельні ділянки та подати на розгляд чергової сесії сільської ради проект технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Згідно цього ж рішення надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_6 - для ведення ОСГ площею 0,0967 га в с. Новиця, урочище «За городами»; гр. ОСОБА_6 замовити виготовлення технічної документації на земельні ділянки та подати на розгляд чергової сесії сільської ради проект технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) (а.с. 16, 17).

07.11.2016 рішенням Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області №8-6/2016 затверджено акт погодження меж земельної ділянки жительки с. Новиця ОСОБА_6, складений комісією сільської ради 06.10.2016 (а.с.18).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про землеустрій», межування земель комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних одиниць, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка. Проект землеустрою це сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом. Технічна документація із землеустрою сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

Статтею 25 наведеного Закону визначені види документації із землеустрою , зокрема, проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць; проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Отже, законодавство розрізняє проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) як два різних види документації із землеустрою.

Земельним Кодексом України не передбачено право ради взагалі не розглядати питання затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки або проекту землеустрою із подальшою передачею земельної ділянки у власність, а закріплено, що орган місцевого самоврядування зобовязаний прийняти відповідне рішення .

Статтею 198 ЗК України передбачено, що складовою кадастрових зйомок є « погодження меж земельної ділянки»… Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документу акту погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося, і процедура виготовлення технічної документації має зупинитися.

Виходячи із аналізу ст.ст.126,198 ЗК України у зміст терміну «погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами» покладений принцип добровільності вчинення зазначених дій субєктами земельних відносин, і чинним земельним законодавством не передбачено обовязку щодо надання згоди у примусовому порядку на погодження меж земельної ділянки у т.ч. і за рішенням суду.

За таких обставин суд приходить до висновку, що посилання позивача на обовязковість згоди суміжного землекористувача для проведення приватизації земельної ділянки не відповідають нормам законодавства.

Право власності на землю ґарантується статтею 14 Конституції України. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За наслідками розгляду справи № 6-658цс15 Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 року висловив правовий висновок, де зазначено, що відповідно до частини другої статті 152 ЗК України 2001 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до пункту б) частини 1 статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.116 Земельного кодексу України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (ч.3 ст.116 Земельного кодексу України).

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 Земельного кодексу України.

За змістом ч.1 ст.118 Земельного кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Зі змісту частини 6 статті 118 Земельного кодексу України вбачається, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У частині 7 статті 118 Земельного кодексу України, зокрема, зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Згідно з ч.9 ст.118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до ч.1 ст.122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно п.34) ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання відповідно до закону щодо регулювання земельних відносин.

Статтею 59 вказаного Закону визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ч.3 ст.158 ЗК України, органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Рішенням Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області №10-3/2016 від 30.12.2016 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передачу землі у власність», на підставі заяви гр. ОСОБА_6, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_6 - за адресою с. Новиця, урочище «За городами», для ведення особистого селянського господарства площею 0,0967 га, кадастровий номер: НОМЕР_1; передано дану земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_6 (а.с. 19).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-017, земельна ділянка в урочищі «За городами», с. Новиця Калуського району Івано-Франківської області площею 0,0967 га належить на праві приватної власності ОСОБА_6 (а.с.42).

Так, згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження позивача про те, що ОСОБА_6 ніколи не користувалась вищевказаною земельною ділянкою спростовуються наступними матеріалами справи.

28.07.1993 Калуським районним судом винесено рішення у справі № 2-295 за скаргою ОСОБА_9 на ухвалу 13 сесії 21 скликання Новицької сільської ради народних депутатів від 24.11.1992. В ході розгляду справи було встановлено,що комісією 03.09.1992 р. були внесені зміни в по господарську книгу про обміри земельних ділянок землекористувачів ОСОБА_9 та ОСОБА_13, і встановлені межі між ними, які затверджено сесією. Відомостей про наділення ОСОБА_9 0,057 га земельної ділянки, станом на час розгляду скарги, не було.

Також, в рішенні зазначено,що землевпорядник Новицької сільської ради ОСОБА_20 пояснив, що згідно даних по господарської книги, спірною земельною ділянкою ОСОБА_13 користується з 1967 року за яку і вносить податкові платежі.

У зв'язку з передачею землі від колгоспів до сільських рад народних депутатів проводилась інвентаризація земель з метою встановлення точного її розміру. Так, 03.09.1992 року комісією Новицької сільської ради народних депутатів в присутності землекористувачів при обмірі земельних ділянок встановлено, що за ОСОБА_13 рахується земельна ділянка в розмірі 0,15 га. а за ОСОБА_1 0,42 га, що було і затверджено ухвалою 13 сесії 21 скликання Новицької сільської ради народних депутатів від 24.11.1992.

В рішенні також зазначено,що суд вважає,що порушення закону при прийнятті ухвали 13 сесії 21 скликання Новицькою сільською радою народних депутатів не було (а.с. 96-98).

22.09.1993 Калуським районним судом у справі № 2-233 задоволено позов ОСОБА_13 до ОСОБА_1 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, відшкодування збитків в сумі 500 крб. усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В рішенні зазначено, що ОСОБА_13 з 1967 року користується земельною ділянкою 0,15 га. Спору між сторонами не виникало до 1991 року, коли між ними виникли особисті неприязні стосунки. Спір вирішувався Новицькою сільською радою народних депутатів, проводились обміри земельних ділянок і ухвалою сесії Новицької сільської ради від 24.11.1992 року границі поділу між земельними ділянками сторін залишено у попередньому вигляді, за ОСОБА_13 - 0,15 га, а за ОСОБА_1 - 0,42 га (а.с. 94-95).

Вищевказані судові рішення набули законної сили, а згідно положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до довідки, виданої виконкомом Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області №2347 від 17.11.2017, ОСОБА_13 є матір'ю ОСОБА_6, які проживають однією сім'єю (а.с. 93).

З показів свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 видно, що спірна земельна ділянка впродовж декількох десятиліть використовувалась ОСОБА_6, розмір її земельної ділянки, як і межі не змінювались, що також спростовує твердження позивача про захоплення ОСОБА_6 належної ОСОБА_1 земельної ділянки.

Із наведеного вбачається, що ОСОБА_6 використала своє право на отримання земельної ділянки, а спірна земельна ділянка у приватній власності позивача ніколи не перебувала.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зазначені норми Конституції України та Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини закріплюють основні права осіб на власність, зокрема на землю. Ці положення передбачають заборону на позбавлення права власності інакше як в інтересах суспільства та виключно на підставі закону. Також, конституційні приписи передбачають можливість примусового відчуження об'єктів права приватної власності за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

У рішенні в справі «Андрій Руденко проти України» Європейський суд з прав людини (п.36) зауважив, що умови щодо компенсації є суттєвими для оцінки того, чи дотримав оскаржуваний захід справедливий баланс відповідно до ст. 1 Першого протоколу (див., наприклад, рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», № 22603/02, п. 57 від 22 листопада 2007 року).

Верховний Суд України у своїй постанові від 18.09.2013 у справі № 6-92цс13, зазначив про необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Там же зазначено як правовий висновок, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

У рішенні по справі «Христов проти України» (Заява № 24465/04) (п.46) Європейський суд з прав людини наголосив на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар».

Разом з тим, не вбачається у спірних правовідносинах будь-якого суспільного інтересу як підстави для позбавлення третьої особи його власності. Більше того, позовна заява обґрунтована лише приватним інтересом позивача - суміжний землекористувач.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ст.21 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 ЗК України. За приписами наведеної норми держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до вимог ст.21ч.1 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у звязку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Варто зазначити, що ОСОБА_1 не просила суд визнати незаконним спірне рішення органу місцевого самоврядування, як це передбачено ст. 21 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Згідно п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції ", виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Оцінюючи всі перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про недоведеність позовних вимог позивачем, оскільки останньою не представлено належних доказів порушення її прав, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи, що суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, судові витрати у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, покладаються на останню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 14, 19, 24, 55 Конституції України, ст. ст. 12, 116, 118, 122, 126, 155, 158, 198 Земельного кодексу України, ст.ст. 15, 16, 21 Цивільного кодексу України, Законом України «Про землеустрій», Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263- 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, третя особа на стороні позивача , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_6, про скасування рішення Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстаенції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Головуючий: