Провадження № 22-ц/824/951/2018 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 21 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа ОСОБА_4 про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що 03 жовтня 2007 року між ним і АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк»,було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав йому кредит на споживчі цілі в розмірі 193900 доларів США строком до 02 жовтня 2022 року із розрахунку 13,50 % річних, а він зобов'язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ним і банком 03 жовтня 2007 року було укладено іпотечний договір, за яким він передав в іпотеку належне йому майно: квартиру АДРЕСА_1. Поручителем позичальника за кредитним договором є третя особа ОСОБА_4, який за договором поруки від 03 жовтня 2007 року зобов'язався відповідати перед банком за виконання позичальником зобов'язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Вказував, що 17 липня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. за заявою банку було вчинено виконавчий напис, реєстровий № 6791, згідно якого запропоновано звернути стягнення на належну йому квартиру АДРЕСА_1 для задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк» на суму 175210,39 дол. США, з яких: борг за кредитом - 144063,09 доларів США; борг за відсотками - 27693,53 доларів США; борг за пенею по тілу кредиту - 814,59 доларів США, борг за пенею по процентам - 2639,17 доларів США. Стягнути 14004 грн. за вчинення виконавчого напису.

11 березня 2014 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 42435189 на виконання вказаного виконавчого напису.

Зазначав, що він сплатив борг 1400456,63 грн. за призначенням на вказаний у виконавчому написі рахунок згідно платіжного доручення № 1 від 07 травня 2015 року в сумі 1400456,63 грн., а також сплатив витрати на вчинення виконавчого напису в розмірі

- 2 -

140004 грн., згідно платіжного доручення № 2 від 07 травня 2015 року. Проте, банк дані кошти зарахував згідно п.2.10 кредитного договору, що є порушенням виконавчого документу та його прав.

У зв'язку із наведеним просив визнати дії банку незаконними щодо зарахування коштів не за призначенням виконавчого напису № 6791 від 17 липня 2013 року та зобов'язати ПАТ «Укрсоцбанк» зарахувати кошти в сумі 1400456,63 грн. згідно призначення за платіжним дорученням.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 21 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на незаконність і необгрунтованість, порушення судом норм процесуального та матеріального права. Скарга мотивована хибністю висновків суду про правомірність дій банку щодо зарахування коштів згідно п.2.10 кредитного договору. Суд не врахував, що кошти внесені ним на виконання виконавчого напису, а відтак мали бути зараховані, згідно розмірів та видів сум, вказаних у виконавчому написі.

Відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» відзиву на апеляційну скаргу до суду не подав.

В суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Голосіївського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник ПАТ «Укрсоцбанк» адвокат ПарубецьЄ.О. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 03 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 і АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено кредитний договір, згідно якого банк надав позивачу кредит на споживчі цілі в розмірі 193900 доларів США строком до 02 жовтня 2022 року із розрахунку 13,50 % річних, а позичальник у свою чергу зобов'язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_3 і банком 03 жовтня 2007 року укладено іпотечний договір, за яким позивач передав банку в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1.

- 3 -

Також, судом встановлено, що позичальник ОСОБА_3 не виконував обов'язків за кредитним договором, мав просточену заборгованість, у зв'язку з чим з метою дострокового повернення кредтних коштів банк звернувся із заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., який 17 липня 2013 року вчинив виконавчий напис, реєстровий № 6791, яким запропоновано звернути стягнення на належну боржнику ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 для задоволеннявимог ПАТ «Укрсоцбанк» на суму 175210,39 дол. США, з яких: борг за кредитом - 144063,09 доларів США; борг за відсотками - 27693,53 доларів США; борг за пенею по тілу кредиту - 814,59 доларів США, борг за пенею по процентам - 2639,17 доларів США. Стягнути 14004 грн. за вчинення виконавчого напису.

11 березня 2014 року державним виконавцем відкрите виконавче провадження № 42435189 на виконання вказаного виконавчого напису.

Окрім того, судом встановлено, що на виконання виконавчого напису ОСОБА_3 сплатив на користь ПАТ «Укрсоцбанк» борг у розмірі 1400456,63 грн. на вказаний у виконавчому написі рахунок згідно платіжного доручення № 1 від 07 травня 2015 року в сумі 1400456,63 грн., а також сплатив витрати на вчинення виконавчого напису в розмірі 140004 грн., згідно платіжного доручення № 2 від 07 травня 2015 року.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що внесення позивачем на рахунок банку коштів у розмірі 1400456,63 грн. не може вважатись погашенням боргу за виконавчим написом нотаріуса, оскількимає місце звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», а тому кошти вірно зараховані банком відповідно до п.2.10 кредитного договору в порядку черговості.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

По-перше, висновки суду про те, що внесення позивачем на рахунок банку коштів у розмірі 1400456,63 грн. не може вважатись погашенням боргу за виконавчим написом нотаріуса не відповідають матерілам справи. У наданих позивачем платіжних дорученнях № 1 і № 2 від 07 травня 2015 року чітко вказано, що борг у розмірі 1400456,63 грн. сплачено на користь ПАТ «Укрсоцбанк» саме на виконання виконавчого напису, а не іншого документу чи за іншим призначенням або на інші цілі.

По-друге, наявність виконавчого провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не є перешкодою для добровільного виконання боржником виконавчого документу, в даному випадку виконавчого напису, як помилково вважає суд. Ні Цивільний кодекс України (глава 48 «Виконання зобов'язання»), ні Закон України «Про виконавче провадження» не містять обмежень з цього приводу.

Окрім того, такі висновки суду спростовуються положеннями ст.42 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає можливість виконання боржником основного зобов'язання до моменту реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

По-третє, прийшовши до висновку, що кошти зараховані банком на погашення боргу згідно п.2.10 кредитного договору в порядку черговості, суд не звернув уваги, що а ні позивач, а ні відповідач не надали доказів яким чином банк здійснив зарахування сплачених позивачем коштів, в тому числі у справі відсутні докази про їх зарахування відповідно до п.2.10 договору.

В той же час колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо підстав відмови у позові не призвела до неправильного вирішення спору.

Позов ОСОБА_3 не підлягає до задоволенння з огляду на його недоведеність, а

- 4 -

саме з підстав ненадання позивачем доказів зарахування сплачених ним коштів у розмірі 1400456,63 грн. не за призначенням виконавчого напису.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1). Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч.6).

Посилаючись на незаконність дій банку щодо зарахування коштів не за призначенням виконавчого напису, позивач всупереч вимогам ч.1 ст.13, ч.1 ст.81 ЦПК України не надав до суду першої інстанції жодного доказу з цього приводу, що підтвердила в суді апеляційної інстанції представник позивача. Клопотань про витребування доказів до суду також не надходило.

Крім того, подаючи апеляційну скаргу, позивач всупереч п.6 ч.2 ст.356 ЦПК України, ні в самій скарзі, ні в окремих клопотаннях не заявив про необхідність дослідження нових доказів на підтвердження його вимог та поважність причин їх неподання до суду першої інстанції.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду. Таким приписам кореспондуються положення ч.7 ст.81 ЦПК України, згідно яких суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відсутність таких доказів унеможливлює встановлення обставин, на які посилається позивач, оскільки представник ПАТ «Укрсоцбанк» заперечує неправильність зарахування коштів.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 21 червня 2018 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 21 червня 2018 року змінити в частині правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог. Вважати підставами відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 недоведеність позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: