Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 201/10299/14-ц

провадження № 61-16479св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс Плюс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс Плюс» (далі - ТОВ «Альянс Плюс») про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 19 червня 2004 року по 06 лютого 2012 року. За цей час ними було придбано: у 2004 році квартиру АДРЕСА_1, ринковою вартістю 396 500,00 грн та у 2008 році автомобіль марки Lеxus, модель LХ 470, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2004 року випуску, ринковою вартістю 355 000,00 грн.

Крім того, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який є засновником ТОВ «Ал'янс Плюс», ним був здійснений внесок до статутного капіталу цього товариства у розмірі 41 500,00 грн.

На підставі вказаного та з уточненням позовних вимог позивач просила виділити та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, ринковою вартістю 396 500,00 грн; виділити та визнати за ОСОБА_5 право власності на кошти у розмірі 41 500,00 грн, які були внесені ОСОБА_5 як вклад до статутного капіталу ТОВ «Ал'янс Плюс»; відступити від засад рівності часток подружжя та стягнути з ОСОБА_5 на її користь грошову компенсацію вартості спірного автомобіля у розмірі 177 500, 00 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Під час нового розгляду у суді першої інстанції позивач уточнила позовні вимоги та просила суд:

визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, жилою площею 43,9 кв. м, загальною площею 73,4 кв. м, придбану ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 25 серпня 2004 року, посвідченим Першою дніпропетровською нотаріальною конторою за № 4-3852;

стягнути з ОСОБА_5 20 750,00 грн, що складає половину внесених ним 30 грудня 2010 року, сімейних коштів до статутного фонду ТОВ «Ал'янс Плюс».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 20 750,00 грн, що складають половину внесених ним 30 грудня 2010 року сімейних коштів до статутного фонду ТОВ «Альянс Плюс».

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 512,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надані відповідачем докази підтверджують факт придбання квартири АДРЕСА_1, за його особисті кошти, які він отримав від ОСОБА_7 до реєстрації шлюбу з позивачем. З наданих представником позивача Інформаційних довідок вбачається, що внесок в статутний фонд ТОВ «Ал'янс Плюс» було зроблено у період шлюбу з позивачем, такі дії відповідача були здійснені всупереч інтересам сім'ї, тому внесок до статутного фонду підлягає поділу.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2017 року у частині відмови у задоволенні вимоги щодо визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину квартири скасовано.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартирки АДРЕСА_1, загальною площею 73,4 кв. м, жилою площею 43,9 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 2 009,70 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки не може вважатись належним доказом копія розписки, то не може прийматись до уваги і договір про порядок погашення відповідачем боргу, тим більше, що його було укладено у серпні 2014 року, після пред'явлення позивачем у липні 2014 року позовної заяви, що викликає сумніви у реальності виконання наведених в ньому положень. Спірна квартира була придбана для сім'ї, за погодженням подружжя та за кошти, отримані ними в кредит.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду у частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири.

В іншій частині ухвалені у справі судові рішення в касаційному порядку сторонами не оскаржено.

Касаційна скарга мотивована тим, що 28 травня 2015 року він придбав за договором купівлі-продажу нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_5 Відповідно до пункту 1.5. продавець гарантував, що на момент укладання цього договору нерухоме майно нікому не продане, не подароване, в спорі та під арештом не значиться, а також відсутні будь-які права чи обтяження щодо нього з боку третіх осіб.

12 жовтня 2017 року від ОСОБА_5 йому стало відомо, що Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалив судове рішення, яким визнав право власності на 1/2 частину належної йому на праві власності квартири за ОСОБА_4

Зазначав, що у вересні 2017 року ОСОБА_4 подала до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між ним та ОСОБА_5, а отже під час апеляційного розгляду 12 жовтня 2017 року їй було достовірно відомо, що спірна квартира була продана йому. Разом з цим вона не повідомила про цей факт суд та не ініціювала питання про залучення його до участі у розгляді справи в якості сторони. Вважає, що такими діями позивач ввела в оману суд з метою заволодіння його нерухомим майном.

Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Зайченко І. А. від 28 травня 2015 року, відповідно до якого він придбав спірне майно, не визнаний судом недійсним, він є законним власником спірної квартири, а апеляційним судом вирішено питання щодо його власності без його участі, чим порушено норми процесуального права.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 червня 2004 року, який був розірваний за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська суду 24 січня 2012 року (а. с. 7-9 т. 1).

25 серпня 2004 року ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 11 830 доларів США на споживчі цілі (пункт 2.1. кредитного договору) (а. с. 181-182 т. 2).

В цей же день, 25 серпня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 166 т. 1).

Відповідно до договору іпотеки від 10 вересня 2004 року спірна квартира була передана в іпотеку в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором від 25 серпня 2004 року № 014/16896/3177/74 (а. с. 54-57 т. 2).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється співвласником виключно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Апеляційний суд, урахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, дійшов правильного висновку, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, позивач надала нотаріальну згоду на придбання зазначеного майна, зареєстрована в цій квартирі, а відповідачем не надано належних доказів на підтвердження факту придбання ним спірної нерухомості за особисті кошти, тобто презумпція спільної власності на квартиру не спростована.

Разом з цим, відповідно до частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку:

рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, рішення і ухвали апеляційного суду, ухвалені за результатами апеляційного розгляду;

Тобто, зазначені особи можуть подати касаційну скаргу, якщо оскаржуваним рішенням суду безпосередньо вирішено питання про їх права, свободи або про їх обов'язки, тобто безпосередньо встановлено, змінено або припинено права або обов'язки цих осіб.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у справі № 6-1783цс16.

У справі, яка переглядається, предметом спору, який вирішувався судами, є поділ майна подружжя, зокрема квартири АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_6, якого до участі у розгляді справі залучено не було, а оскаржуване судове рішення може тягнути для нього негативні наслідки.

При новому розгляді справи в суді першої інстанції, ОСОБА_5 уже не був власником вказаного нерухомого майна. Власником цього майна на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 2015 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, став ОСОБА_6, що підтверджується наданими до касаційної скарги копіями договору купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім того, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень 23 квітня 2018 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у справі № 203/3320/17 ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. Наразі справа перебуває на розгляді в Дніпропетровському апеляційному суді, справу призначено до розгляду на 12 грудня 2018 року.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Оскільки до участі у справі не залучено ОСОБА_10, за яким зареєстровано право власності на спірну квартиру на час розгляду справи, питання про права якого оскаржуваними судовими рішеннями вирішено, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача, оскільки по суті справа вирішується судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності і обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення в межах, встановлених статтею 303 ЦПК України 2004 року (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій), то справу слід направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Таким чином внаслідок порушення судами норм процесуального права не встановлено фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, хто є власником спірної квартири, чи не порушить поділ зазначено нерухомого майна права особи, яка до участі у розгляді справи не залучена, не досліджено зібрані у справі докази в їх сукупності, від яких залежить обрання правильного способу захисту порушеного права позивача, зокрема можливості заявити позовні вимоги про стягнення 50% компенсації вартості спірної квартири, оскільки, якщо один із подружжя здійснив відчуження майна чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки недоліки, допущені судами, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, судові рішення у частині позовних вимог про поділ квартири підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду суду належить урахувати викладене у цій постанові Верховного Суду, надати відповідну правову оцінку доказам та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ квартири скасувати.

Справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик