У Х В А Л А

12 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 490/9823/16-ц

Провадження № 14-509 цс 18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі :

судді-доповідача - Гудими Д. А.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю.

ознайомилася з матеріалами справи за позовом ОСОБА_3 (далі також - позивач) до Міжрайонної медико-соціальної експертної комісії № 1 Обласного центру медико-соціальної експертизи (далі також - відповідач) про визнання дій і бездіяльності неправомірними, зобов'язання вчинити дії

за касаційною скаргою позивача на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2017 року і

в с т а н о в и л а:

5 жовтня 2016 року позивач звернувся з вказаним позовом.

Мотивував тим, що він є пенсіонером Міністерства внутрішніх справ (далі - МВС) України. 16 квітня 2008 року Військово-лікарська комісія Управління МВС України в Миколаївській області прийняла рішення № 293, яким встановила позивачу другу групу інвалідності та 65 % втрати професійної працездатності (далі - рішення). 20 листопада 2009 року об'єднана Військово-лікарська комісія Управління МВС України в Миколаївській області прийняла постанову № 59, якою рішення змінила: встановила позивачеві другу групу інвалідності через травму, пов'язану з виконанням службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі зі злочинністю.

З 27 листопада 2009 року Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області визнало позивача інвалідом другої групи внаслідок травми, пов'язаної з виконанням службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі зі злочинністю, і призначило позивачеві пенсію як інваліду війни.

Позивач вказував на те, що у подальшому його група інвалідності й обставини травми підтверджувались відповідними документами та медичними висновками на строк до 1 грудня 2015 року.

На підставі постанов Військово-лікарської комісії Управління МВС України в Миколаївській області № 81 від 27 травня 2014 року та № 86 від 24 жовтня 2014 року зв'язок травми позивача змінений на такий, що пов'язаний з проходженням служби в органах внутрішніх справ (далі - постанови № 81 і № 86).

Позивач стверджував, що у грудні 2014 року відповідач скерувала до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області виписку до довідки від 8 грудня 2014 року про встановлення позивачеві другої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, на період з 11 листопада 2014 року до 1 грудня 2015 року, а 12 січня 2016 року виписала аналогічну довідку на період з 1 грудня 2015 року до 1 січня 2019 року, чим фактично позбавила позивача статусу інваліда війни, змінивши формулювання причин інвалідності. Зазначав, що саме постанови № 81 і № 86 були взяті до уваги відповідачем при формулюванні вказаних довідок.

1 лютого 2016 року Миколаївський окружний адміністративний суд ухвалив постанову у справі № 814/538/15, якою визнав постанови № 81 і № 86 протиправними та скасував їх.

Позивач стверджував, що відповідач на виконання цього судового рішення статус позивача відновив і змінив формулювання причини інвалідності лише з 4 березня 2016 року, а за період з 1 грудня 2015 року по 12 січня 2016 року відмовив, оскільки за цей період позивач не подав документів, які надають право на зміну причин інвалідності.

Вказував, що у цей період часу був позбавлений можливості подати відповідні документи, оскільки тривав його судовий спір у Миколаївському окружному адміністративному суді.

Просив суд:

- визнати неправомірною бездіяльність відповідача;

- визнати неправомірною та такою, що порушує законні права й інтереси позивача відмову визначити йому статус інваліда війни та відмову у визначенні причини його інвалідності внаслідок травми, пов'язаної з виконання службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі зі злочинністю у період з 11 листопада 2014 року по 4 березня 2016 року;

- визнати, що в період з 29 листопада 2012 року по 1 грудня 2015 року статус позивача як інваліда війни визначався на підставі виписки з акта огляду до довідки серії 10 ААБ № 527 від 30 листопада 2012 року;

- визнати, що в період з 1 грудня 2015 року по 4 березня 2016 року позивач був інвалідом другої групи внаслідок травми, пов'язаної з виконанням службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі зі злочинністю на підставі наявних у відповідача медичних документів;

- зобов'язати відповідача здійснити дії щодо відновлення законних прав та інтересів позивача і видати нову довідку про підтвердження другої групи інвалідності внаслідок травми, пов'язаної з виконанням службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі зі злочинністю на строк з 1 грудня 2015 року по 1 січня 2019 року;

- визначити, що з 29 листопада 2012 року по 4 березня 2016 року позивач мав статус інваліда війни;

- зобов'язати відповідача здійснити дії щодо відновлення законних прав та інтересів і відновити позивачу статус інваліда війни з 29 листопада 2012 року, про що видати відповідне посвідчення.

10 жовтня 2016 року Центральний районний суд м. Миколаєва постановив ухвалу, якою у відкритті провадження відмовив.

Мотивував тим, позивач фактично оскаржує відмову відповідача визначити його статус як інваліда війни, а відповідач перебуває у віданні Міністерства охорони здоров'я України та є державним органом. Тому суд першої інстанції вважав, що справа має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

25 січня 2017 року Апеляційний суд Миколаївської області постановив ухвалу, якою рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Мотивував тим, що діяльність відповідача пов'язана з виконанням управлінських функцій і прийняттям рішень (правових актів індивідуальної дії), які породжують певні юридичні наслідки. Суд апеляційної інстанції вважав, що рішення, дії та бездіяльність медико-соціальних експертних комісій мають публічний характер і повинні оскаржуватися за правилами адміністративного судочинства.

У лютому 2017 року позивач звернувся з касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права. Просить скасувати ухвали цих судів і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Наполягає на тому, що ця справа має розглядатися за правилами цивільного судочинства, оскільки спір стосується здоров'я фізичної особи, що є її особистим немайновим правом, захист якого здійснюється за нормами цивільного законодавства. Звертає увагу на пункт 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 1 березня 2013 року № 3, відповідно до якого справи про оскарження рішень медико-соціальної експертної комісії, повідомлень медичних установ мають розглядатися за правилами цивільного судочинства, оскільки спори стосуються здоров'я фізичної особи, що є її особистим немайновим правом, захист якого здійснюється за нормами цивільного законодавства, або виникають із трудових правовідносин. Вказана комісія згідно з пунктом 4 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, перебуває у віданні Міністерства охорони здоров'я України, проте відповідно до встановленого переліку прав і обов'язків (пункти 11-14 Положення) не здійснює владних управлінських функцій, а спір не стосується господарської діяльності юридичних осіб.

18 квітня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою відкрив касаційне провадження.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК) України викладений у новій редакції.

7 вересня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

10 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції.

З огляду на те, що позивач оскаржує ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2017 року з підстав порушення правил суб'єктної юрисдикції, Велика Палата Верховного Суду приймає справу до розгляду.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Отже, справа розглядатиметься Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами та без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402, частиною шостою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Прийняти до розгляду справу за позовом ОСОБА_3 до Міжрайонної медико-соціальної експертної комісії № 1 Обласного центру медико-соціальної експертизи про визнання дій та бездіяльності неправомірними, зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2017 року.

2. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 12 грудня 2018 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

3. Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали для відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкЛ. М. Лобойко
С. В. БакулінаН. П. Лященко
В. В. БританчукО. Б. Прокопенко
В. І. ДанішевськаЛ. І. Рогач
О. С. ЗолотніковІ. В. Саприкіна
О. Р. КібенкоО. М. Ситнік
В. С. КнязєвВ. Ю. Уркевич