Тарутинський районний суд Одеської області
___________________________________________________________________________________________
Справа 514/1918/18
Провадження по справі № 2/514/619/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року смт Тарутине

Суддя Тарутинського районного суду Одеської області Кравченко П.А., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та розподіл спільно нажитого майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позов до ОСОБА_2 в якому просить:

1. Задовольнити її позов.

2. Розірвати їх шлюб, зареєстрований 16.08.2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тарутинського районного управління юстиції Одеської області.

3. Поділити в рівних частках спільне майно подружжя, яке є обєктом спільної сумісної власності, у звязку з тим, що зазначене майно залишилося в користуванні ОСОБА_2 в порядку грошової компенсації стягнути з ОСОБА_2 на її користь 874 537 грн.

4. Відстрочити сплату судового збору до визначення точної ціни спільно нажитого майна.

Дослідивши матеріали позовної заяви було встановлено, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Така ж позиція зазначена в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Як роз'яснено у пунктах 22 - 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 -72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачу необхідно зазначити, чим підтверджується придбання всього майна, що є предметом даного спору під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а також зазначити, чим підтверджується спільна участь подружжя коштами або працею в набутті спірного майна.

Крім того за змістом ст. 8 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674 VI, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

В п. 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року зазначається, що відповідно до ст. 8 Закону № 3674 VI та ст. 82 ЦПК України єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі ст. 10 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

У ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Отже, підставою для звільнення від сплати судового збору є незадовільний майновий стан сторони. При цьому, звільнення від сплати судового збору є правом, а не обов`язком суду.

Позивачем не надано до суду довідки: про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, не надані банківські документи про відсутність на рахунку коштів, не надано доказів відсутності рухомого або нерухомого майна, взагалі не надано суду доказів обґрунтованості свого клопотання, а тому клопотання про відстрочення від сплати судового збору є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до підпункту 1.1. пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивачем заявлена вимога в порядку грошової компенсації 874 537 грн., але не проведена оцінка спірного майна, а тому за вимогу майнового характеру позивачу необхідно сплатити не менше 8745,37 грн. судового збору.

Відповідно до вимог ст.185 ЦПК України позовна заява, подана без додержання вимог, викладених у ст. ст.175,177 ЦПК України підлягає залишенню без руху із встановленням строку для усунення недоліків.

Керуючись ст.185 ЦПК України, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та розподіл спільно нажитого майна подружжя - залишити без руху.

Надати позивачу пять днів, з дня вручення цієї ухвали, для усунення зазначених вище недоліків до позовної заяви.

Розяснити позивачу, що в разі якщо у вказаний строк недоліки до позовної заяви не будуть усунені, позовна заява вважається неподаною і повернута позивачу.

Копію ухвали надіслати позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя П.А. Кравченко