Справа № 351/1178/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/188/18
Головуючий у 1 інстанції Калиновський М. М.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючої Василишин Л.В.,

суддів: Максюти І.О., Матківського Р.Й.,

секретаря Бойчука Л.М.

апелянта ОСОБА_1

представників апелянта ОСОБА_2

ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду у складі судді Калиновського М.М., ухвалене 04 вересня 2018 року,-

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 30.01.2014р. ним та його покійною дружиною ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4., із їхнім сином було укладено ОСОБА_5 (відповідачем по справі) договір купівлі-продажу житлового будинку та договір купівлі - продажу земельної ділянки, які посвідчені приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу Курилюк Л.М.

Про факт укладення цих договорів позивач дізнався в ході розгляду іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до нього та відповідача ОСОБА_5 про визнання незаконним рішення виконкому Джурівської сільської ради, свідоцтва про право власності на житловий будинок, договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання права власності на майно.

Позивач зазначив, що вищевказані договори купівлі-продажу є недійсними, так як укладені під впливом помилки.

Підписуючи оскаржувані договори він та його покійна дружина думали, що укладають договори довічного утримання, оскільки на момент їх укладення вони потребували сторонньої допомоги, а їх син, відповідач по справі, обіцяв доглядати за ними.

Недійсність оспорюваних правочинів полягає в тому, що згідно їх умов позивач та його дружина отримали від відповідача гроші в розмірі 85 846,0 грн за будинок та 43 125,0 грн. за земельну ділянку, хоча насправді жодних коштів їм не було сплачено вони не могли їх вимагати, оскільки вважали, що укладають договір довічного утримання.

Крім того, предметом договору не могли бути весь житловий будинок і земельна ділянка, оскільки спірне будинковолодіння належало позивачеві, його покійній дружині - ОСОБА_6, синові - ОСОБА_2 та членам його сім'ї: дружині - ОСОБА_8 і їх дітям ОСОБА_11 та ОСОБА_10 на праві спільної часткової власності членів колгоспного двору по 1/6 частині, оскільки вказані особи постійно проживають навіть після виписки з господарства. Тому предметом договору щодо відчуження спірного майна могла бути тільки 1/6 частина майна, належна позивачеві та 1/6 майна, належна його дружині.

Позивач також вказав, що він та його покійна дружина, у зв'язку з похилим віком не могли прочитати зміст підписаних ними договорів, оскільки у них обидвох були проблеми із зором (катаракта), через поганий слух не чули, що їм читав нотаріус та вважали, що підписують договір довічного утримання. Однак їх син, відповідач по справі, свою обіцянку не виконав. На підставі ст.229 ЦК України ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними та скасувати договір купівлі-продажу житлового будинку від 30.01.2014 року НОМЕР_6, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.01.2014 року,НОМЕР_7, посвідчені приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу.

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про обгрунтування і уточнення позовних вимог (а.с.57), у якій додатково зазначив, що при укладанні оспорюваних договорів купівлі-продажу житлового будинку (адреса: АДРЕСА_5) та земельної ділянки під даним будинком, приватним нотаріусом було допущено порушення вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчиненя нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮУ №296/5 від 22.02.2012 року.

Зокрема відповідно до п.6 Глави 9 Порядку, якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

В спірному випадку нотаріус, знаючи, що ОСОБА_1 є інвалідом І групи ВВВ та має вади зору (про що постійно наголошував нотаріусу) не прочитала позивачу тексту правочинів, чим порушила вимоги законодавства. На оспорюваних договорах відсутня відмітка про прочитання вголос нотаріусом текстів правочинів.

Позивач зіслався на те, що факт його захворювання підтверджується виписками з його амбулаторної картки.

Таким чином, позивач був позбавлений права вільного волевиявлення щодо долі його майна, що у відповідності до ст.ст.203,215 ЦК України є підставою визнання правочину недійсним.

Позивач наголосив на тому, що ні він, ні його покійна дружина не мали наміру відчужувати в користь відповідача житловий будинок і земельну ділянку, тому їх волевиявлення не було вільним і не відповідало внутрішній волі. Відчуження належних їм об'єктів нерухомості відбулось внаслідок обману зі сторони відповідача щодо змісту договорів, які вони з дружиною планували укласти (договір довічного утримання), натомість було укладено договори купівлі-продажу.

Посилаючись на положення ст.ст.203,215,229,230 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд задоволити позов, визнати недійсними та скасувати договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 30.01.2014 року.

Рішенням Снятинського районного суду від 04 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсними та скасування договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки відмовлено.

ОСОБА_1 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказав, що в оскаржуваному рішенні суд посилається на те, що помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін при вчиненні правочинів не є підставою для визнання правочину недійсним. Проте суд не взяв до уваги, що позов обгрунтований тим, що відповідач шляхом обману і зловживання довірою позивача вів його та ОСОБА_6 в оману, внаслідок чого було укладено не договір довічного утримання, а договори купівлі-продажу. Тому апелянт вважає, що суд під час розгляду даної справи неправильно зрозумів підстави і причини оскарження договорів купівлі-продажу від 30.01.2014 року.

ОСОБА_1 також не погоджується із висновком суду про те, що саме по собі посилання на вади слуху і зору при укладенні спірних договорів не може бути свідченням того, що він не розумів природу правочину, адже у позові було зазначено, що правочини було укладено у будинку позивача у вечірній час доби без свідків. На той момент позивач вже мав серйозні вади зору, які не давали йому можливості самостійно читати будь-який документ. Факт такого захворювання підтверджується медичними виписками, долученими до матеріалів справи. Однак, суд, маючи в розпоряджені ці документи, не дав їм належної правової оцінки та не захистив прав позивача.

Крім того, судом не взято до уваги порушення нотаріусом вимог чинного законодавства щодо обов'язку прочитати вголос текст правочину, якщо сторона правочину не може прочитати його самостійно внаслідок захворювання. Про таку обставину свідчить відсутність відповідної відмітки в тексті договорів.

Апелянт стверджує, що ні він, ні його покійна дружина не мали наміру та не виражали волевиявлення відчужити житловий будинок та земельну ділянку, а тому при укладенні оспорюваних договорів було порушено вимоги ст.203 ЦК України, що відповідно до положень ст.215 ЦК України є підставою для визнання правочинів недійсними.

Також суд безпідставно відхилив показання свідків, допитавних у судовому засіданні.

В цілому апелянт вважає, що судом належним чином не дослідженго суттєві обставини справи, підстави заявленого позову, не взято до уваги норми ст.ст.203,215,229,230 ЦК України, внаслідок чого було ухвалено помилкове рішення, яке ОСОБА_1 просив скасувати та ухвалити нове, яким його позов задоволити.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України сторонами не подавався.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представники вимоги скарги підтримали, просили її задоволити.

Представник відповідача скаргу не визнала, просила відмовити в її задоволенні за безпідставністю.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Джурівської сільської ради 13.12.2010 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 належав на праві часткової власності (по 1/2 частці) будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1. Загальна площа будинку 104,4 кв.м., житлова площа 61,40 кв.м. (а.с.3-4, том-2).

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 були власниками земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Площа земельної ділянки, що відчужується складає: 0,25 га у межах, які визначені в натурі (на місцевості) і закріплені межовими знаками. Кадастровий номер: НОМЕР_1. Частка у спільній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_6. - по 1/2. Вказана обставина підтверджується також Свідоцтвами про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку, які видані 30.07.2013 року на ім'я ОСОБА_6 та 05.11.2013 роу на ім'я ОСОБА_1, (а.с.6-9, 25, 60,61 том-2).

З матеріалів справи також вбачається, що 30.01.2014 року між ОСОБА_1, ОСОБА_6 (продавці) та ОСОБА_5 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку (а.с.3), за умовами якого продавці передають у власність покупцю, а покупець приймає і оплачує за житловий будинок АДРЕСА_1 (п.1).

Згідно п.2 договору житловий будинок, що відчужується, належить продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Джурівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області від 13.12.2010 на підставі рішення цієї ж ради від 23 вересня 2010 року, №75, зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно Обласним комунальним підприємством «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», 21.12.2010 року, номер запису: 251 в книзі 1, реєстраційний номер: 32342305.

Житловий будинок, що відчужується, розташований на земельній ділянці площею: 0,2500 гектарів, кадастровий номер: НОМЕР_1 , житлова площа - 61,40 кв.м., загальна площа - 104,4 кв.м.

Правочин посвідчений у м.Снятин приватним нотаріусом Снятинського нотаріального округу Курилюк Л.М. та зареєстрований в реєстрі за НОМЕР_6.

Також 30.01.2014 року між ОСОБА_1, ОСОБА_6 (продавці) та ОСОБА_5 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (а.с.4), за умовами якого продавці передали, а покупець прийняв у власність земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1. Цільове прзначення земельної ділянки - для будівництва обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Площа земельної ділянки, що відчужується складає: 0,25 га у межах, які визначені в натурі (на місцевості) і закріплені межовими знаками. Кадастровий номер: НОМЕР_1. Земельна ділянка відчужується без зміни її цільового призначення.

Відповідно до п.2 договору земельна ділянка, що відчужується, належить продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видане 30.07.2013 року реєстраційною службою Снятинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, індексний №7264920. Державну реєстрацію права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведено ОСОБА_13, Державним реєстратором Реєстраційної служби Снятинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, 16.07.2013 року, номер запису про право власності: 1931760, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав:52 та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видане 05.11.2013 року, Реєстраційною службою Снятинського районного управління юстиції Івано-Фраківської області, індексний номер №12211460. Державну реєстрацію права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведено ОСОБА_13, Державним реєстратором реєстраційної служби Снятинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, 16.07.2013 року, номер запису про право власностиі: 1931586, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав: 52.

Правочин посвідчений у м.Снятин приватним нотаріусом Снятинського нотаріального округу Курилюк Л.М. та зареєстрований в реєстрі за НОМЕР_7.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що продавці зазначених вище об'єктів нерухомості - ОСОБА_1 (позивач по справі) і ОСОБА_6 є батьком та матір'ю покупця (відповідача по справі) ОСОБА_5

Згідно Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 дружина позивача (мати відповідача) ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.5).

Спір між сторонами виник з приводу недійсності вищевказаних договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, як таких, що за твердженням позивача, укладені під впливом помилки.

За правилами ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зіслався на те, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які вказують на помилку при укладенні спірних правочинів зокрема щодо неправильного сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Самі по собі посилання позивача на те, що він нібито укладаючи спірні договори купівлі-продажу житлового будинку та купівлі-продажу земельної ділянки, не міг добре бачити та чути зміст спірних договорів купівлі-продажу через його поганий зір та поганий слух не можуть бути свідченням того, що він не розумів природу правочину, своїх прав та обов'язків.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦК України з таких підстав.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно роз'яснень, наданих в п.п. 7,19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та їх застосування наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений (п.11 Аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року № 6-1124цс15, від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, а також підтримана Верховним Судом у постанові від 07.11.2018 року по справі № 723/2273/16-ц, провадження № 61-19964св18.

Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76).

Матеріалами справи встановлено, що оспорювані договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 30.01.2014 року укладались зокрема продавцем - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто особою похилого віку.

Як вбачається з оглянутих договорів, направлених на вимогу суду нотаріусом, продавцями ОСОБА_1 та ОСОБА_6 відчужено покупцю ОСОБА_5 належний їм житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 104,4 кв.м.

Крім того, ними ж покупцю ОСОБА_5 продана земельна ділянка площею: 0,2500 гектарів, кадастровий номер: НОМЕР_1, на якій розташований вищевказаний будинок.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.5).

Із посвідчення НОМЕР_3, виданого 12.09.2005 року управлінням праці та соціального захисту населення Снятинського РДА, вбачається, що ОСОБА_1 є інвалідом першої групи ВВВ (а.с.9).

Відповідно до Індивідуальної програми реабілітації інваліда №1396, складеної 01.07.2013 року Івано-Франківською МСЕК, ОСОБА_2, 1927 р.н., група інвалідності перша, клініко-функціональний діагноз - вікова дегенерація сітківки обох очей, супутнє захворювання - артирапія правого ока, катаракта правого ока, ступінь обмеження - потребує стороннього догляду (а.с.13).

За даними Виписок № 34215 із медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 від 07.08.2015 року(а.с.24,25)., у хворого скарги на пониження слуху на обидва вуха, шуми у вухах і голові. Хворіє протягом багатьох років. Неодноразово звертався до лора: 23.04.2008р., 16.10.2011р., 16.12.2013р. Обстежувався, отримував курс лікування. Рекомендовано слухопротезування. Також поставлено діагноз - катаракта правого ока, артирапія правого ока.

Представлені медичні документи свідчать про те, що ОСОБА_1 на момент укладення спірних договорів страждав на низку захворювань, пов'язаних із вадами зору і слуху, окрім того, є особою, яка потребувала стороннього догляду (а.с.13, том-1).

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.657 ЦК України).

Наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що оспорювні договори не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених ними, оскільки після підписання договору позивач залишився проживати у спірному будинку (який розташований на спірній земельній ділянці) та здійснював оплату комунальних послуг, отримуючи субсидію, що підтверджується відповідними квитанціями. В той же час, згідно з п.10 спірного договору купівлі-продажу будинку - усі обов'язки по оплаті житлово-комунальних послуг з моменту підписання цього договору несе покупець. Також встановлено, що спірний будинок є єдиним житлом ОСОБА_1

Окрім того, зміст оспорюваних договорів містить суперечності щодо розрахунку за договором.

Зокрема, як вбачається з п.1 договору купівлі-продажу житлового будинку, продавці передають у власність покупцю, а покупець приймає і сплачує за житловий будинок визначену цим договором суму. Водночас у п.3 договору зазначено, що на час підписання цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків.

Як пояснив суду позивач, насправді він мав домовленість із сином щодо надання ним допомоги і думав, що оформлені папери стосуються договору довічного утримання. Договори було складено в нього вдома, прийшла нотаріус та посвідчила. Через поганий слух і зір він не розібрав змісту того, що підписував, а нотаріус не прочитала йому. Покійна дружина взагалі була лежача та їхати до нотаріуса не мала можливості. Будь-яких коштів від сина він не отримував.

Проте пройшов час, син допомоги не надавав і він зрозумів, що той його обманув. Коли попросив старшого сина подивитися до тих договорів, той сказав, що вони з дружиною підписали договори купівлі-продажу земельної ділянки та будинку, тому звернувся до суду.

Допитана у судовому засіданні апеляційного суду приватний нотаріус Курилюк Л.М. пояснила, що дійсно здійснювала оформлення двох договорів купівлі-продажу для ОСОБА_1 та ОСОБА_6 Оформлення відбулося в м.Снятин, в приміщенні нотаріальної контори,в присутності всіх учасників правочину особисто : ОСОБА_1, ОСОБА_6 та їхнього сина ОСОБА_5 Будь-яких виїздів за місцем проживання вона не здійснювала. Всі сторони, в тому числі і ОСОБА_1, особисто прочитали та підписали договори, будь-яких зауважень чи заперечень не висловлювали. На запитання до них,чому саме купівля-продаж, пояснили, що між ними все узгоджено. Щодо коштів, сторони пояснили, що розрахунок між ними проведено. Вважає, що позивач розумів значення своїх дій, оскільки без будь-яких застережень підписався, скарг на зір та слух не виказував. Пізніше через деякий час в неї оформляв інші документи, копії яких може представити суду.

Як вбачається з представленого для огляду Реєстру реєстрації нотаріальних дій у формі книги, прошнурованої та пронумерованої за період з 02.01.2014 року по 16.06.2014 рік за порядковим номером 164 та 165 записано про вчинення реєстрації договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_6 та містяться відповідні підписи.

Вищевстановлені обставини справи дають підстави для висновку, що ОСОБА_1, як людина похилого віку, за станом здоров'я потребуючи стороннього догляду та матеріальної допомоги, укладаючи спірні договори помилявся щодо їх правової природи, вважаючи, що уклав договір довічного утримання.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем обставин, які відповідно до ст.229 ЦК України є підставою для визнання недійсними спірних договорів купівлі-продажу.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на обставину відчуження житлового будинку та земельної ділянки двома продавцями - співласниками зазначеного майна, які володіли об'єктами нерухомості на праві часткової власності - по 1/2 частки кожен.

Тому суд вважає підставними вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними оспорюваних договорів проте в частині відчуження належного йому нерухомого майна 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки.

Доводи позивача щодо недійсності договору з підстав введення в оману не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Не заслуговують на увагу і доводи позивача щодо недійсності договорів в силу існування права власності членів колгоспного двору наспірне майно, оскільки такі обставини спростовуються рішенням Снятинського районного суду від 15.06.2017 року (том-1, а.с.113-16).

Таким чином, позов слід задоволити частково, визнавши недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 30.01.2014 року посвідчений приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу Курилюк Л.М. за реєстровим номером НОМЕР_6 в частині відчуження ОСОБА_1 ? частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.01.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу Курилюк Л.М. за реєстровим номером НОМЕР_7 в частині відчуження ОСОБА_1 ? частини земельної ділянки , що розташована за адресою: АДРЕСА_3 площею 0,2500га за кадастровим номером НОМЕР_4.В задоволенні решти вимог слід відмовити.

Суд, першої інстанції на зазначені обставини та положення закону уваги не звернув, тому судове рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обгрунтованості, а зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Снятинського районного суду 04 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки задоволити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 30.01.2014 року посвідчений приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу Курилюк Л.М. за реєстровим номером НОМЕР_6 в частині відчуження ОСОБА_1 ? частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.01.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу Курилюк Л.М. за реєстровим номером НОМЕР_7 в частині відчуження ОСОБА_1 ? частини земельної ділянки , що розташована за адресою: АДРЕСА_3 площею 0,2500га за кадастровим номером НОМЕР_4.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_4; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5) на користь держави (в спеціальний фонд Державного бюджету України) 243,6 грн. судового збору, у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також 365,4 грн. судового збору, у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2018 року.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

Матківський Р.Й.