ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3211/17
провадження № 2/753/3151/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2018 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Слаква О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія», Відкритого акціонерного товариства «Біг Енергія», третя особа - Відділ з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання незаконним розпорядження про приватизацію квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору іп

отеки, скасування заборони на відчуження квартири, визнання права користування квартирою, суд -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, ТОВ «Довіра та Гарантія», ВАТ «Біг Енергія», третя особа - Відділ з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання незаконним розпорядження про приватизацію квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним догово ру іпотеки, скасування заборони на відчуження квартири, визнання права користування квартирою. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_4, й з народження проживала зі своєю матір»ю ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 відвідувала дошкільний навчальний заклад (дитячий садок) № 678 за місцем проживання, а потім - середню загальноосвітню школу № 160, обліковувалась з народження й до повноліття в дитячій амбулаторії КНП «Центр медико-санітарної допомоги № 1 Дарницького району м. Києва, що підтверджується відповідними довідками. В квартирі також проживала її бабуся ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Правонаступником у порядку спадкування якої є дочка померлої - ОСОБА_3 - її матір. Після народження вона хоча й проживала фактично за вказаною адресою разом з матір»ю та бабою, проте матір її не зареєструвала за даною адресою. Й, останні скориставшись своїм правом на приватизацію квартири, 12 березня 2002 року подали до органу приватизації - Відділу приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації заяви про приватизацію лише щодо себе, й надали відповідні документи - заяви, довідку про склад сім»ї, копію технічної характеристики на квартиру, тобто документи, на підставі яких було проведено приватизацію на лише на дві особи - ОСОБА_4 (її бабусю) та ОСОБА_3 (її матір), порушивши її право на приватизацію, як особи, яка проживає в спірній квартирі, не зазначивши про те, що вона проживає в квартирі з народження, й оскільки вона на час подачі її родичами заяви про приватизацію була малолітньою, вона не розуміла про вчинення її членами сім»ї дій, які порушують її право. У подальшому орган приватизації - Відділ приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації розглянув заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_3 й видав розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 12 березня 2002 року № 31434, яким передав у власність квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних долях. На підставі цього розпорядження ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації видано свідоцтво про право власності на житло від 12 березня 2002 року, й право власності на квартиру щодо вказаних осіб зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна у реєстровій книзі за № 1250 від 25 березня 2002 року. Не зареєструвавши її місце проживання, відповідачка ОСОБА_3 порушила її право на приватизацію, у результаті чого приватизувала квартиру разом зі своєю матір»ю, та в подальшому розпорядилась квартирою на власний розсуд, позбавивши її права на житло, в якому вона постійно проживає. Так, 04 грудня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як іпотекодавці уклали договір іпотеки з ВАТ «Біг Енергія», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П., зареєстрований в реєстрі № 6488, за умовами якого передали в іпотеку належну їм на праві власності в рівних долях приватизовану квартиру АДРЕСА_1. Вважає, що даний правочин є недійсним з підстав незаконності набуття іпотекодавцями права власності на квартиру без урахування її частки на це майно. Тобто, уклавши оспорюваний договір іпотеки, іпотекодавці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали повного обсягу цивільних повноважень на розпорядження квартири, так як отримали квартиру у власність у порядку приватизації протиправно (незаконно), порушивши її права на житло. На підставі договору іпотеки від 04 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ВАТ «Біг Енергія», накладена заборона на квартиру, зареєстрована 04 грудня 2006 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об»єктів нерухомого майна приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П. за № 4157159 на підставі договору іпотеки. Яку вона, на її думку, вправі вимагати скасувати як похідну вимогу від вимоги про визнання недійсним договору іпотеки. З народження й на даний час вона є постійним користувачем квартири АДРЕСА_1 проте іпотекодержателем ВАТ «Біг Енергія» 28 січня 2014 року укладено з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» договір про відступлення прав за договором іпотеки, який не визнає її право на користування цим житлом. З метою поновлення порушених її майнових прав на частку у спірній квартирі та немайнових прав - на користування житлом, також просить визнати за нею право користування спірною квартирою, оскільки це право було протиправно порушене її матір»ю та бабусею.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6, діюча на підставі ордеру про надання правової допомоги від 27 червня 2017 року (а.с.71), позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила задовольнити: визнати розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 12 березня 2002 року № 31434 щодо передачі у власність квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних долях - незаконним, визнати свідоцтво про право власності на житло від 12 березня 2002 року, видане відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, та зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна у реєстровій книзі за № 1250 від 25 березня 2002 року - недійсним, визнати договір іпотеки від 04 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ВАТ «Біг Енергія», й посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П., зареєстрований в реєстрі № 6488, про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 - недійсним, скасувати заборону на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровану 04 грудня 2006 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об»єктів нерухомого майна приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П. за № 4157159 на підставі договору іпотеки від 04 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ВАТ «Біг Енергія», визнати за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1.

Представник відповідача в особі Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації Напханюк І.Ю., діюча на підставі довіреності від 23 травня 2018 року (а.с. 99), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог, вважаючи проведену приватизацію спірної квартири на законних підставах й у відповідності до процедури, визначеної ст. 8 Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідачка ОСОБА_3в судовому засіданні позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити, посилаючись на протиправність своїх дій щодо позбавлення позивачки - її дочки у прийнятті участі щодо процедури приватизації житла.

Представник відповідач в особі ТОВ «Довіра та Гарантія»Єгоров О.Ф., діючий на довіреності від 14 липня 2016 року (а.с.84), в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог.

Третя особа - представник Відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явився,про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на сайті судової влади (суду).

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про її народження, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Дарницького району м. Києва, актовий запис № 635 від 20 червня 1996 року (а.с.10).

Згідно вказаного свідоцтва про народження ОСОБА_2 її матір»ю є ОСОБА_3 (а.с.10).

ОСОБА_3, 1973 року народження, разом зі своєю матір»ю ОСОБА_4, 1948 року народження, як вбачається із довідки форми № 3, були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17).

ОСОБА_3 за вказаною адресою була зареєстрована з 1990 року, а ОСОБА_4 - з 1988 року (а.с.17).

Дана квартира складається із двох кімнат площею 28 кв м, загальною площею 50, 12 кв м (а.с.12).

12 березня 2002 року ОСОБА_4 як наймачем квартири АДРЕСА_1, подана заява про приватизацію вказаної квартири із урахуванням інтересів її дочки ОСОБА_3, у рівних долях, про те, що у квартирі проживає її малолітня онука - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, остання замовчувала (а.с.16), заповчувала про цей факт й матір, на той час, малолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_3

При цьому до вказаної заяви подана довідка про склад сім»ї, із якої вбачається, що зареєстрованими особами були лише ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без урахування малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, якій на час вирішення питання про приватизацію житла у порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» було 6 років, відповідно не мала цивільної дієздатності, захист прав якої залежав від волевиявлення її матері ОСОБА_3 - як законного представника (а.с.17). Так, малолітні особи наділені правами та обов»язками, які забезпечуються їх законними представниками.

Тобто, малолітня, на той час, за віком позивачка не задатна була усвідомлювати значення дій її законного представника - матері, яка своїми діями (правочинами), порушила право позивачки на приватизацію її частки житла, як неповнолітнього члена сім»ї, та яка згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) житлових приміщень у гортожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, зобов»язана була зазначити про постійне проживання її дочки у квартирі, оскільки за неповнолітніх членів сім'ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновителі). Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини.

Окрім того, батьки малолітньої дитини не мають права відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

Відповідно до ч.1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

З дати народження ОСОБА_2 й до 25 січня 2005 року за будь-якою адресою, у тому числі й за адресою спірної квартири АДРЕСА_1, зареєстрованою не була.

Так, вперше ОСОБА_2 була зареєстрована з 25 січня 2005 року по 03 березня 2006 року в картирі АДРЕСА_3 що підтверджується довідкою КК «Центр комунального сервісу Дніпровського району м. Києва» від 11 липня 2016 року за № 438, у подальшому - з 10 березня 2006 року по 20 жовтня 2006 року - в квартирі АДРЕСА_1 - за місцем фактичного проживання, а з 30 листопада 2006 року й по теперішній час - за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.21, 22, 23), проте за цією адресою ніколи не проживала, а фактично мешкала та мешкає за адресою спірної квартири: АДРЕСА_1 разом з матір»ю ОСОБА_3 (а.с.116).

Окрім того, факт відсутності реєстрації ОСОБА_2 з дати народження - ІНФОРМАЦІЯ_4 й до 25 січня 2005 року підтверджується листом ГУ ДМС України в м. Києві від 15 липня 2016 року (а.с.21).

Тобто, в березні 2002 року на час вирішення питання про передачу спірної квартири у приватну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та винесення розпорядження Відділом приватизації Дарницькї районної у м. Києві державної адміністрації про передачу спірної квартири у приватну власність ОСОБА_4, ОСОБА_3 згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) житлових приміщень у гортожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, позивачка зареєстрованою не значилась ніде, тобто за жодною адресою, проте проживала фактично за адресою місця реєстрації матері та баби: АДРЕСА_1.

Право приватизації позивачка на житло не використала, що підтверджується довідком КК «Центр комунального сервісу Дніпровського району м. Києва» від 11 липня 2016 року за № 438 (а.с.22).

Як встановлено в ході розгляду справи позивачка з народження фактично проживала зі своєю матір»ю ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 відвідувала дошкільний навчальний заклад (дитячий садок) № 678 за місцем проживання, що підтверджується довідкою за № 41 від 21 квітня 2016 року (а.с.12), а потім - середню загальноосвітню школу № 160, що підтверджується довідкою № 189 від 21 квітня 2016 року (а.с.13), обліковувалась з народження й до повноліття в дитячій амбулаторії КНП «Центр медико-санітарної допомоги № 1 Дарницького району м. Києва, що також підтверджується довідкою з медичного закладу (а.с.14).

В спірній квартирі також проживала бабуся позивачки - ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11, 17). Правонаступником у порядку спадкування якої є дочка померлої - ОСОБА_3 - матір позивачки.

Після народження позивачка хоча й проживала фактично за вказаною адресою в квартирі матері та бабусі, проте матір її не зареєструвала за даною адресою.

Суд дійшов висновку, що на час вирішення питання про передачу квартири у порядку приватизації ОСОБА_3 та ОСОБА_4, останні приховали факт фактичного проживання малолітньої ОСОБА_2, що є протиправним порушенням прав на житло позивачки під час вирішення питання про передачу житла у порядку приватизації згідно 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) житлових приміщень у гортожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396. Й, зважаючи на малолітній вік позивачки, на той час - 6 років, остання не могла захистити своє право самостійно, тобто з об»єктивних причин, у зв»язку із чим вказані правочини мають бути визнані недійсними, а рішення органу приватизації про передачу житла на праві власності лише двом особам - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, без урахуванням прав ОСОБА_2, - незаконним.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

За змістом ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) житлових приміщень у гортожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється у приватну власність (спільну сумісну, спільну часткову) за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї. які постійно мешкають у цих квартирах, кімнатах у комунальній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається житло. За неповнолітніх членів сім'ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновителі). Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини.

Так, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

За нормою ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Положеннями ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ст. ст. 3, 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра.

Згідно ст. 8 ч. 1, ;an=28">3, 4 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Частиною 5 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Законуоформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Частиною 6 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" встановлено, що оплата вартості приватизованого житла може провадитись громадянами в розстрочку на 10 років за умови внесення первинного внеску в розмірі не менше 10 відсотків суми, що підлягає виплаті. При цьому громадянин дає органу приватизації письмове зобов'язання про погашення суми вартості, що залишається несплаченою.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі вказаних доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку, що приватизація спірної квартири була здійснена без дотримання порядку, встановленого відповідним спеціальним законом, оскільки відповідачами одноособово було безоплатно приватизовано квартиру, без відома та згоди, а також у порушення прав позивача на приватизацію спірної квартири.

Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно, право власності позивача повинно бути захищено з огляду на те, що позивач правом приватизації не скористалася та позбавлена в інший спосіб захистити своє право.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3, набувши на праві власності на квартиру АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 березня 2002 року, видане відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, та зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна у реєстровій книзі за № 1250 від 25 березня 2002 року, за наявності фактичного проживання позивачки, уклали договір іпотеки від 04 грудня 2006 року без згоди органу опіки й піклування щодо забезпечення прав малолітньої, на той час, ОСОБА_2 (а.с.24-25).

Суд вважає за необхідне визнати недійсним договір іпотеки з підстав недотримання згоди органу опіки та піклування на його укладення з огляду на те, що іпотечним майном мала право користування неповнолітня дитина.

При цьому суд встановив, що іншого житла ця сім'я не мала, тому відбулась єдина операція, спрямована на зміну житлових умов сім'ї позивача, в тому числі і її як малолітньої особи. Відтак суд дійшов висновку, що малолітня дитина іпотекодавця мала право на користування жилим приміщенням, що передавалося в іпотеку, у зв'язку із чим при укладенні спірного договору іпотеки необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною шостою статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування, - є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.

Відповідно до статті 8 ЦПК України та статті 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, суд повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Вирішуючи даний спір щодо захисту прав дитини під час укладення договору іпотеки, суд встановив право користування житловим приміщенням позивачки, на той час як дитини, що ґрунтується на документальних доказах (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі членів її сім»ї) та її право користування цим житлом, заснованим на положенні статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом цієї статті право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Житлового кодексу України, Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання.

Статтею 817 ЦК України визначено, що наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, мають право за їхньою взаємною згодою та за згодою наймодавця вселити у житло інших осіб для постійного проживання у ньому.

Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Таким чином, аналізуючи наведені докази у їх сукупності в частині вимоги про визнання права на користування житлом, суд приходить до висновку, що вказана вимога позивача є обгрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що позивачка з народження проживала й на даний час проживає у зазначеній квартирі, несе спільні витрати по утриманню житла з відповідачкою ОСОБА_3 (а.с.116), веде спільне господарство та набула право користування жилим приміщенням: спочатку, - як член сім»ї наймача, а в подальшому - як член сім»ї співвласників цього житла.

Окрім того, зважаючи на незаконність набуття ОСОБА_3 й ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру без урахуванням прав позивачки, її передачі у іпотеку, є підстави за наслідками якого скасувати заборону на спірну квартиру, зареєстровану 04 грудня 2006 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об»єктів нерухомого майна приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П. за № 4157159 на підставі договору іпотеки від 04 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ВАТ «Біг Енергія».

Вирішуючи питання про визнання права на користування житлом, суд виходить із встановлених фактичних правовідносин, оскільки право члена сім'ї наймача на користування цим житлом існує за наявності правомірного набуття наймачем права користування житлом.

Право матері позивачки та її баби на отримання в користування квартири не оскаржується відповідачем й підтверджується вищевказаними доказами. Відтак право на користування даною квартирою перейшло й до їх члена сім»ї - позивачки, яка на законних підставах користувалася та користуються нею: спочатку, - як член сім»ї наймача, а в подальшому - як член сім»ї співвласників цього житла.

Передбачаючи право користувача квартири, закон передбачив при цьому перехід прав і обов'язків на квартиру й до членів його сім»ї, якому було надано жиле приміщення.

У постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року (справа 6-158цс14) міститься правовий висновок про те, що, виходячи з положень частини 1 статті 383, статті 391 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власносного проживання, проживання членів своєї сім»ї, інших осіб та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 Житлого кодексу Українського РСР передбачено, що члени сім»ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщеннм. У статті 405 ЦК України зазначено, що що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, право членів сім»ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім»ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщеннм у членів сім»ї.

Зазначений правовий висновок викладено в справі щодо захисту права власності від порушень прав малолітніх (неповнолітніх) дітей на користування житлом.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими й доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 2 756 грн. 00 коп. - за п"ять вимог немайнового характеру (551 грн. 20 коп. х 5 = 2 756 грн. 00 коп.), який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача, як основного відповідача - особи, внаслідок дій якої відбулося порушенням житлових прав позивачки.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 29, ч.6 203, 215, 328, 345, 405, 817 ЦК України, п. 3 ч. 2 ст. 177 СК України, ст. ст. 64, 156 ЖК України, статті 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) житлових приміщень у гортожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія», Відкритого акціонерного товариства «Біг Енергія», третя особа - Відділ з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання незаконним розпорядження про приватизацію квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору іпотеки, скасування заборони на відчуження квартири, визнання права користування квартирою, - задовольнити.

Визнати розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 12 березня 2002 року № 31434 щодо передачі у власність квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних долях - незаконним.

Визнати свідоцтво про право власності на житло від 12 березня 2002 року, видане відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, та зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна у реєстровій книзі за № 1250 від 25 березня 2002 року - недійсним.

Визнати договір іпотеки від 04 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством «Біг Енергія», й посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П., зареєстрований в реєстрі № 6488, про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 - недійсним.

Скасувати заборону на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровану 04 грудня 2006 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об»єктів нерухомого майна приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П. за № 4157159 на підставі договору іпотеки від 04 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством «Біг Енергія».

Визнати за ОСОБА_2, ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1, право користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1, 2 756 (дві тисячі сімсот п"ятдесят шість) грн. 00 (нуль) коп. - судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п»ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: Коренюк А.М.