Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 760/7354/16-ц

провадження № 61-11776св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - закрите акціонерне товариство «Українська будівельна компанія»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2016 року у складі судді Шереметьєвої Л. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» (далі - ЗАТ «Українська будівельна компанія») про зобов'язання передати йому оформлені належним чином документи, що підтверджують майнове право на отримання у власність машино-місця у підземному паркінгу.

Позов мотивовано тим, що 16 вересня 2008 року він уклав з ЗАТ «Українська будівельна компанія» два договори купівлі-продажу майнових прав на машино-місця № ПР/3-2-26 та № ПР/3-2-27, за умовами яких відповідач зобов'язався передати майнове право на отримання у власність машино-місця № 26, № 27 у підземному паркінгу нижнього рівня новозбудованого будинку за адресою: АДРЕСА_12, місто Київ, що належить відповідачу, а він зобов'язався сплатити ціну продажу, яка згідно з підпунктом 3.1 договорів складає по 253 650,00 грн, та прийняти майнові права на умовах цих договорів

Позивач посилався на те, що згідно з підпунктами 1.4, 2.2 укладених договорів, після сплати повної ціни майнових прав, введення підземного паркінгу в експлуатацію та проведення відповідної технічної інвентаризації, відповідач був зобов'язаний передати йому на підставі актів прийому-передачі належним чином оформлені в установленому порядку документи, які підтверджують його майнові права, протягом тримісячного терміну з моменту введення паркінгу в експлуатацію.

29 вересня 2008 року на виконання умов укладених договорів ОСОБА_1 сплатив зазначену у договорах ціну продажу парко-місць. 13 лютого 2010 року на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації від 18 січня 2010 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві видано сертифікат відповідності вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, серії НОМЕР_1 на підтвердження готовності об'єкта до експлуатації, який 05 жовтня 2012 року наказом інспекції державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва № 25 «д» було скасовано. Постановою окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року, наказ інспекції державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва від 05 жовтня 2012 року № 25 «д» визнано протиправним та скасовано.

08 лютого 2016 року ОСОБА_1 направив на адресу відповідача листи з проханням надати усі документи, вказані у підпункту 1.4 договору, однак відповідач відповіді не надав.

Рішенням Київської міської ради від 17 грудня 2015 року № 30/30 «Про повернення історичних назв, уточнення назв, перейменування вулиць, проспекту, площ та провулків у місті Києві» проспект АДРЕСА_3 перейменовано на проспект АДРЕСА_2.

З урахуванням вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд зобов'язати відповідача передати йому оформленні належним чином документи, що підтверджують майнове право на отримання у власність машино-місця у підземному паркінгу, за адресою: проспект АДРЕСА_4 згідно із договорами купівлі-продажу майнових прав на машино-місце від 16 вересня 2008 року № ПР/3-2-26 та № ПР/3-2-27, а саме: акт прийому-передачі майнового права, акт прийому-передачі машино-місця у паркінгу, довідку про розрахунки і технічний паспорт на машино-місце у паркінгу.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2016 року позов задоволено. Зобов'язано ЗАТ «Українська будівельна компанія» передати ОСОБА_1 оформлені належним чином документи, що підтверджують майнове право, на отримання у власність: машино-місця в підземному паркінгу, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав на машино-місце від 16 вересня 2008 року № ПР/3-2-26, а саме: акт прийому-передачі майнового права, акт прийому-передачі машино-місця у паркінгу, довідку про розрахунки та технічний паспорт на машино-місце у паркінгу; машино-місця в підземному паркінгу, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав на машино-місце від 16 вересня 2008 року № ПР/3-2-27, а саме: акт прийому-передачі майнового права, акт прийому-передачі машино-місця у паркінгу, довідку про розрахунки та технічний паспорт на машино-місце у паркінгу та вирішено питання судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відповідач не виконав зобов'язання за договором купівлі-продажу майнових прав, чим порушив права позивача, які підлягають захисту.

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком районного суду, апеляційний суд вказав про те, що позивачем не було пропущено, передбачену статтею 257 ЦК України трирічну позовну давність, про застосування якої просить відповідач, оскільки чинність сертифікату відповідності від 13 лютого 2010 року серії НОМЕР_1, який підтверджує прийняття будинку в експлуатацію, було відновлено судовим рішенням, що набрало законної сили 22 грудня 2015 року.

У січні 2017 року ЗАТ «Українська будівельна компанія» звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин позовну давність, оскільки сертифікат відповідності серії НОМЕР_1, який підтверджує прийняття будинку за адресою: проспект АДРЕСА_5, місто Київ в експлуатацію, було видано 13 лютого 2010 року, а тому саме з цього часу позивач міг довідатися про порушення його права. Однак звернувся із вказаним позовом лише у квітні 2016 року.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 16 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Українська будівельна компанія» укладені два договори купівлі-продажу майнових прав на машино-місця № ПР/6-2-26 та № ПР/6-2-27, згідно з якими відповідач зобов'язався передати позивачу майнове право на отримання у власність одного машино-місця за кожним договором у підземному паркінгу нижнього рівня новозбудованого будинку, за адресою: АДРЕСА_12 і позначений на схемі генерального плану за АДРЕСА_8, що належить відповідачу згідно з договором № 15-5/184 про будівництво чотирьох житлових будинків з вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями та паркінгами за адресою: проспект АДРЕСА_6 у Солом'янському районі міста Києва від 08 вересня 2004 року, укладеному ЗАТ «Українська будівельна компанія» з Міністерством України з питань надзвичайних ситуацій, а позивач зобов'язався сплатити відповідачу ціну продажу та прийняти майнове право на умовах цього договору (пункт 1.1).

Пунктом 1.4. договорів сторони погодили, що після сплати повної ціни майнового права, введення підземного паркінгу в будинку, зазначеного в п.1.1. цього договору, в експлуатацію та проведення його технічної інвентаризації, відповідач зобов'язаний передати позивачу за актом прийому-передачі належним чином оформлені в установленому порядку документи, які підтверджують майнове право, а саме: акт прийому-передачі майнового права; акт прийому-передачі машино-місця у паркінгу; довідку про розрахунки; технічний паспорт на машино-місце у паркінгу.

Пунктом 3.1. договорів сторони погодили вартість одного машино-місця у розмірі 253 650,00 грн, яка повинна бути сплачена до 30 вересня 2008 року.

Згідно з платіжним дорученням від 29 вересня 2008 року на рахунок відповідача позивачем перераховано 507 300,00 грн на виконання вищезазначених договорів.

13 лютого 2010 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві був виданий Сертифікат відповідності НОМЕР_1, яким засвідчено відповідність закінченого будівництва першої черги будівництва, що складається з чотирьох житлових будинків з вбудованими приміщеннями та підземними паркінгами за адресою: проспект АДРЕСА_7, у тому числі житловий будинок АДРЕСА_8 та житловий будинок АДРЕСА_9 із підземними паркінгами.

Наказом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві № 25 «д» від 05 жовтня 2012 року вказаний Сертифікат відповідності був скасований.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року, наказ Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві № 25 «д» від 05 жовтня 2012 року «Про скасування сертифікату відповідності» визнаний протиправним та скасовано.

08 лютого 2016 року позивач звернувся до відповідача із листом про надання йому необхідних документів для оформлення права власності на машино-місця, проте, відповідь на звернення надана не була.

Розпорядженням Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації від 15 березня 2010 року № 215 збудованим житловим будинкам АДРЕСА_8 та АДРЕСА_9 (за генпланом) за адресою: проспект Червонозоряному, 4 у Солом'янському районі міста Києва присвоєна поштова адреса проспект АДРЕСА_10 та проспект АДРЕСА_11, відповідно.

Рішенням Київської міської ради від 17 грудня 2015 року № 30/830 проспект АДРЕСА_3 перейменовано у проспект АДРЕСА_2.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

Пунктом 5 частини другої статті 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як примусове виконання обов'язку в натурі.

Суди встановили та відповідач визнав, що ЗАТ «Українська будівельна компанія» не виконав свої зобов'язання за договорами про передачу машино-місць та не передав позивачу визначених у пункті 1.4. договорів документи, що позбавляє позивача можливості оформити своє право власності на придбані машино-місця.

За таких обставин, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову та зобов'язання відповідача виконати пункт пунктом 1.4. договорів купівлі-продажу майнових прав на машино-місця № ПР/6-2-26 та № ПР/6-2-27 від 16 вересня 2008 року, укладених між ОСОБА_1 та ЗАТ «Українська будівельна компанія».

Доводи касаційної скарги про те, що судом безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положення частини четвертої статті 267 ЦК України, необґрунтовані та мотивовано відхилені апеляційним судом. Зокрема судом враховано, що Сертифікат відповідності, виданий 13 лютого 2010 року серії НОМЕР_1, був скасований наказом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 05 жовтня 2012 року. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року, вказаний наказ визнано противоправним та скасовано, а тому саме з цього часу позивач отримав можливість звернутися до суду за захистом свого права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи касаційної скарги вже були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило