Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 369/8423/16-ц

провадження № 61-693 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С.Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Волчко А. Я. від 27 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Мережко М. В., Сушко Л. П., Суханової Є. М. від 04 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення заборгованості за договорами банківського вкладу.

Позовну заяву мотивовано тим, що 18 грудня 2013 року між ним та

ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений депозитний договір

№ SAMDNWFD100, згідно з яким сума вкладу складає

30 000 доларів США на строк 3 місяці під 7,5 % річних. Цього ж дня між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір

№ SAMDNWFD100, згідно з умовами якого сума вкладу складає 20 000 доларів США на строк 6 місяців під 8,5 % річних. Крім того, 20 грудня 2013 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDNWFD600, згідно з умовами якого сума вкладу складає 20 000 доларів США на строк 366 днів під 9,5 % річних. Умовами зазначених договорів передбачено автоматичну пролонгацію дії договорів на той самий строк без необхідності підписання додаткових документів.

Вказував, що він вже звертався до суду із позовом про стягнення з відповідача процентів за користування вкладами, який рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2015 року задоволено частково та стягнуто з відповідача на його користь відсотки за договорами вкладів, укладеними 18 грудня 2013 року у розмірі 4 902,33 доларів США за період з 19 лютого 2014 року по 18 травня 2015 року, та за договором вкладу від 20 грудня 2013 року у розмірі 2 358,08 доларів США за період

з 21 лютого 2014 року по 20 травня 2015 року.

Посилаючись на невиконання відповідачем умов договорів вкладу щодо сплати відсотків за користування вкладами, просив стягнути з відповідача на свою користь суму вкладів і процентів за користування коштами у розмірі 75 394,25 доларів США та пеню за неналежне надання послуг у розмірі 1 266 781,80 грн.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 кошти за договорами вкладів у розмірі 75 394,25 доларів США, що еквівалентно 2 033 880,52 грн, та пеню за неналежне надання послуг у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення у сумі 1 266 781,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку із невиконанням відповідачем умов укладених між сторонами договорів вкладів щодо сплати відсотків, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, яка підлягає стягненню у заявленому позивачем розмірі, який є обґрунтованим.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 04 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивача наявну заборгованість за договорами вкладів та пеню.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення про стягнення коштів за договорами на підставі наданих позивачем копій документів без їх перевірки на предмет належності та допустимості, як доказів з огляду на обов'язкові реквізити, передбачені відповідними нормативними актами Національного банку України для документів, що підтверджують приймання банком готівки та зарахування її на депозитні рахунки. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає умовам укладених між сторонами договорів. Крім того, суди помилково стягнули пеню на підставі частини п'ятої статті 10 Закон України «Про захист прав споживачів», яка на спірні правовідносини не розповсюджується.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 18 грудня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір

№ SАМDNWFD100, вклад «Депозит плюс», згідно з яким сума вкладу становить 30 000 доларів США на строк 3 місяці під 7,5 % річних.

18 грудня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SАМDNWFD100, вклад «Депозит плюс», згідно з яким сума вкладу становить 20 000 доларів США на строк 6 місяців під 8,5 % річних.

20 грудня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SАМDNWFD600, вклад «Депозит плюс», згідно з яким сума вкладу становить 20 000 США на строк 366 днів під 9,5 %.

Пунктами 7 вказаних договорів сторони погодили автоматичну пролонгацію дії договорів на той самий строк без необхідності підписання додаткових документів.

На виконання умов договорів, після їх підписання, позивачем було внесено грошові кошти на рахунки, відкритті у відповідача, на підтвердження чого до позову додані копії відповідних квитанцій (а. с. 7, 9, 11).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 у день закінчення строків договорів за вкладами не заявляв банку про свій намір повернути вклади, а відтак договори були неодноразово продовжено.

Згідно з пунктом 7 (вклад «Депозит плюс») сторони погодили, що при продовженні терміну вкладу розрахунок відсотків на кожний новий термін вкладу здійснюється за процентною ставкою, що діє в банку для депозитних вкладів даного найменування та строку на день закінчення попереднього терміну вкладу, без укладення додаткових угод до цього договору.

Установлено, що ОСОБА_4 вже звертався до суду із позовом про стягнення з відповідача процентів за користування вкладами, який рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2015 року задоволено частково та стягнуто з відповідача на його користь відсотки за договорами вкладів, укладеними 18 грудня 2013 року у розмірі

4 902,33 доларів США за період з 19 лютого 2014 року по 18 травня

2015 року, та за договором вкладу від 20 грудня 2013 року у розмірі

2 358,08 доларів США за період з 21 лютого 2014 року по 20 травня

2015 року.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_4 просив стягнути з

ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договорами вкладів у розмірі 75 394,55 доларів США, яка складається із: за договором від 18 грудня

2013 року SАМDNWFD100 із суми вкладу у розмірі 30 000 доларів США та відсотків за період з 19 травня 2015 року по 18 червня 2016 року у розмірі 2 441,10 доларів США; за договором від 18 грудня 2013 року SАМDNWFD100 із суми вкладу у розмірі 20 000 доларів США та відсотків за період з 19 травня 2015 року по 18 червня 2016 року у розмірі 1 844,38 доларів США; за договором від 20 грудня 2013 року SАМDNWFD600 із суми вкладу у розмірі 20 000 доларів США та відсотків за період з 21 травня по 20 грудня 2015 року у розмірі

1 108,77 доларів США.

Крім того, на підставі частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_4 просив стягнути 3% пені від вартості послуги за кожний день прострочення за період з 22 серпня по

11 вересня 2016 року, що становить 1 266 781,80 грн.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України

від 3 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України

від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Підпунктами 1.1, 1.3, 1.17 глави 1 «Загальні вимоги до оформлення касових документів» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України

від 01 червня 2011 року № 174, передбачено, що до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема - квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями. Касові документи мають містити такі обов'язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

За операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. За операціями з видачі готівки із застосуванням банкомата формується і роздруковується чек банкомата на вимогу клієнта.

На підтвердження укладання договору ОСОБА_4 надав квитанції про внесення коштів на депозитний рахунок банку. Вказані квитанції містять усі необхідні реквізити, а саме відомості про платника; призначення платежу; підпис працівника банку; електронний цифровий підпис.

Надавши належну оцінку наданим позивачем доказам, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що між сторонами укладені вищезазначені договори про депозитні вклади і позивачем внесенні кошти на депозитні рахунки банку.

Доводи касаційної скарги щодо неналежності та недопустимості доказів на підтвердження виникнення між сторонами спірних правовідносин з приводу договорів банківського вкладу є необґрунтованими, оскільки у судах попередніх інстанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» не заперечував укладення між ним та позивачем договорів вкладу, а лише посилався на передчасність вимог про стягнення вкладів, незаконність нарахування пені та неправильний розрахунок процентів.

При цьому правову оцінку укладеним між сторонами договорам вже надавав Апеляційний суд Київської області у рішенні від 17 листопада

2015 року, який встановив наявність між сторонами договірних відносин, що випливають із вищезазначених договорів про депозитні вклади, укладених у належній письмовій формі.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 64 ЦПК України

2004 року якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Матеріали справи не містять клопотання ПАТ КБ «ПриватБанк» із вимогою про надання оригіналів договорів вкладу та квитанцій, а тому, враховуючи змагальність судового процесу, суди обґрунтовано ухвалили рішення на підставі поданих позивачем доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 1060 ЦК України, якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Однак усупереч указаним нормам матеріального права та взятим на себе зобов'язанням за договорами банківського вкладу банк їх не виконав, грошові кошти позивачу не повернув, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для стягнення з

ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача суми вкладів у розмірі

70 000 доларів США та процентів у розмірі 5 394,25 доларів США, що передбачено умовами договорів.

Доводи касаційної скарги про неправильність розрахунку процентів не ґрунтується на умовах укладених між сторонами договорів,пунктом 7 яких сторони погодили, що при продовженні терміну вкладу розрахунок відсотків на кожний новий термін вкладу здійснюється за процентною ставкою, що діє в банку для депозитних вкладів даного найменування та строку на день закінчення попереднього терміну вкладу, без укладення додаткових угод до цього договору. Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що ним бралася процентна ставка, яка передбачена договорами вкладу («Депозит плюс») у розмірі 7,5%, 8,5%, 9,5% річних.

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини перша, третя статті 549 ЦК України).

Встановивши, що банк прострочує виконання зобов'язань за кредитним договором, суди попередніх інстанцій правильно стягнули з нього на користь споживача ОСОБА_4 3% пені за 21 день прострочення у розмірі 1 266 781,80 грн, який відповідачем не спростовано.

ПАТ КБ «ПриватБанк» жодних письмових доказів, що кошти позивачу було повернуто не надало.

Є безпідставними доводи касаційної скарги про неправомірне нарахування пені, оскільки відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16,

від 01 червня 2016 року у справі №6-2558цс15, від 28 вересня 2016 року у справі №6-1699цс16, від 13 березня 2017 року у справі 6-2128цс16, вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.

Особа, яка подала касаційну скаргу не навела доводів щодо відступлення від вказаного правового висновку Верховного Суду України. Не знаходить підстав для відступлення від нього й колегія суддів Верховного Суду.

Інших доводів щодо незаконності чи необґрунтованості судових рішень судів першої та апеляційної інстанції касаційна скарга не містить.

Таким чином, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, правильно встановили правовідносини, що склалися та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_4, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів виконання своїх зобов'язань за договорами банківського вкладу від 18 та 20 грудня 2013 року.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 04 грудня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта