Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 201/17457/15-ц

провадження № 61-9903зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

представники відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Батманової В. В. від 8 червня 2016 року, ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Кочкової Н. О., Григорченка Е. І., Повєткіна В. В. від 11 серпня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Кафідової О. В., Гримич М. К., Леванчука А. О., Маляренка А. В., Писаної Т. О.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточнивши його, до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року з відповідача на його користь стягнуто суму вкладів, проценти та інфляційні втрати. Указане рішення суду апеляційної інстанції на час звернення до суду з цим позовом не виконано, він кошти не отримав, у зв'язку з чим просив суд стягнути додатково пеню, інфляційні витрати та 3% річних від простроченої суми за депозитними договорами за весь період у розмірі 296 тис. 311 грн 23 коп. та 297 тис. 936 грн 85 коп відповідно.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 8 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 станом на 13 травня 2016 року за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 30 серпня 2013 року 3 % річних в розмірі 7 тис. 562 грн 62 коп., інфляційні втрати в розмірі 86 тис. 967 грн 61 коп., за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 2 вересня 2013 року 3 % річних в розмірі 7 тис. 604 грн 12 коп., інфляційні втрати в розмірі 87 тис. 444 грн 73 коп., а всього стягнуто 189 тис. 579 грн 08 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, то ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Тому, керуючись статтею 625 ЦК України, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати за період з 12 лютого 2015 року по 12 травня 2016 року та 3% річних за невиконання судового рішення за депозитними договорами. Однак, оскільки в зазначених договорах пеню не було передбачено, то вона не підлягає стягненню з відповідача.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено.Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 8 червня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що банк не виконав зобов'язання щодо повернення суми грошового вкладу, тому наявні підстави для застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України. При цьому сплата неустойки у вигляді пені в якості забезпечення виконання банком грошових зобов'язань за укладеними між сторонами договорами не була передбачена, а Закон України «Про захист прав споживачів» до правовідносин між сторонами, які виникли з приводу неповернення банківського вкладу, застосуються лише в частині, не врегульованій нормами ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2017 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 8 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції виходив із того, що оскільки рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто грошові суми і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, тобто, є грошовим зобов'язанням, то між сторонами існують грошові зобов'язання, які банк належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання.

При цьому після укладення договорів між банком та позивачем виникли зобов'язальні правовідносини, які регулюються нормами зобов'язального права та положеннями укладених договорів. Положення частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановлює відповідальність виконавця робіт (послуг) за її невиконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені такі правовідносини не регулюють.

12 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд судових рішень, у якій просить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 8 червня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 листопада 2017 року скасувати в частині вирішення вимог про стягнення пені та передати справу в цій частині на розгляд до суду першої інстанції з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України в редакції, що була чинною на момент подання заяви про перегляд судових рішень, підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах указаних норм матеріального права, а саме статей 549-552, 611, 624 ЦК України та частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

На обґрунтування передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України в редакції, що була чинною на момент подання заяви про перегляд судових рішень,підстави ОСОБА_1 надав копію постанови Верховного Суду України від 13 березня 2017 року.

13 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заява про перегляд судових рішень підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано договір банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 30 серпня 2013 року та договір банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 2 вересня 2013 року, що укладені між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 30 серпня 2013 року: 201 тис. 780 грн 54 коп. суми грошового вкладу, 36 тис. 652 грн 68 коп. - процентів за вкладом, 4 тис. 842 грн 73 коп. 3 % річних, 38 тис. 943 грн 73 коп. інфляційних нарахувань, а всього 282 тис. 219 грн 68 коп.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 2 вересня 2013 року: 202 тис. 887 грн 67 коп. суми грошового вкладу, 36 тис. 753 грн 24 коп. - процентів за вкладом, 4 тис. 869 грн 30 коп. 3 % річних, 39 тис. 157 грн 38 коп. інфляційних нарахувань, а всього 283 тис. 667 грн 59 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Із цього рішення вбачається, що інфляційні нарахування стягнуті судом за обома вкладами за період з 1 травня 2015 по 31 січня 2015 року, 3 % - за період з 26 квітня 2013 по 11 лютого 2015 року.

20 жовтня 2015 року постановою Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ було відкрито виконавче провадження за заявою ОСОБА_1

Ухвалюючи судові рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з банку пені, суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій, виходили із того, що після укладення депозитних договорів між банком та позивачем виникли зобов'язальні правовідносини, до яких положення частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановлює відповідальність виконавця робіт (послуг) за її невиконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені, не застосовуються.

У постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року, наданій заявником для порівняння, суд зробив правовий висновок, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.

Наведене свідчить про те, що існує невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту договору банківського вкладу можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог вкладника, яке не виконане банком, не припиняє правовідносин сторін такого договору, не звільняє банк від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє вкладника права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року на користь позивача з банку стягнуто суму вкладів, проценти та інфляційні втрати за договорами банківських вкладів, яке відповідач не виконав.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

За положеннями статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз зазначених норм матеріального правасвідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року, наданій заявником для порівняння.

У справі, яка переглядається, відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача пені на підставі статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суди безпідставно не застосували вказану норму матеріального права до спірних правовідносин, що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 360-4 ЦПК України в редакції, що була чинною на час подання заяви про перегляд судових рішень, є підставою для скасування судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у частині вирішення вимог про стягнення пені.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України в редакції, що була чинною на час подання заяви про перегляд судових рішень, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, якими суд керувався при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Відповідно до статті 353 ЦПК України в редакції, що була чинною на час подання заяви про перегляд судових рішень, Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 360-2 ЦПК України в редакції, що була чинною на час подання заяви про перегляд судових рішень, справи розглядаються Верховним Судом України за правилами, встановленими главами 2 і 3 розділу V цього Кодексу в редакції, що була чинною на час подання заяви про перегляд судових рішень, а тому Верховний Суд України не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Відсутність процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи щодо розміру пені, який підлягає стягненню з банку на користь ОСОБА_1 перешкоджає Верховному Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалити нове судове рішення, а тому справу в частині вирішення вимог про стягнення пені слід передати на розгляд до суду першої інстанції згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини другої статті 360-4 ЦПК України.

За таких обставин відповідно до пункту 4 частини першої статті 355 і частин першої та другої статті 360-4 ЦПК Українив редакції, що була чинною на час подання заяви про перегляд судових рішень, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 8 червня 2016 року, ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2016 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 листопада 2017 рокупідлягають скасуванню в частині вирішення вимог про стягнення пені з передачею справи в цій частині на розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись пунктом 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частинами першою та другою статті 360-4 ЦПК України в редакції, що була чинною на час подання заяви про перегляд судових рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Заяву ОСОБА_1 про перегляд судових рішень задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 8 червня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 листопада 2017 року скасувати в частині позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення, справу в цій частині передати на розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта