ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 689/2303/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/450/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ОСОБА_1 (суддя-доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.

з участю : представника позивача-відповідача ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, її представника, відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № № 689/2303/16-ц за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 вересня 2018 року у складі судді Баськова М.М. по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_10 звернулися до суду з позовом про визнання права власності на будинковолодіння, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться по вулиця Лановій, 22, в с. Вербка Ярмолинецького району Хмельницької області, в обґрунтування заявлених вимог зазначали, що вказаний будинок належав колгоспному двору до складу якого станом на 15 квітня 1991 року, крім позивача, входив її чоловік ОСОБА_11, який був головою двору і який помер 04 січня 2000 року. Спадкоємцями за законом після ОСОБА_11 разом з позивачем були їх діти - сини ОСОБА_12 та ОСОБА_13. які постійно не проживали з спадкодавцем на час відкриття спадщини. ОСОБА_12, який помер 22.10.2016 спадщину не прийняв, а ОСОБА_13, який помер 14.08.2015 прийняв спадщину після батька, звернувшись до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини. За життя ОСОБА_13 оформив на себе правовстановлюючі документи на частину спадкового майна (автомобіль, паї, гараж в м. Хмельницькому) і фактично визнавав за позивачем право власності на спірний житловий будинок. Після смерті ОСОБА_13 його спадкоємці, зокрема ОСОБА_5, не зверталися до нотаріуса з відповідними заявами про прийняття спадщини (частини спірного будинку), а тому позивач вважає, що їй належить 1/2 вказаного домоволодіння, як члену колгоспного двору, а також вона має право на 1/2 зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, як спадкоємець після чоловіка ОСОБА_11

Тому позивач та її представник просили визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину будинковолодіння по вул. Лановій,22 в селі Вербка Ярмолинецького району Хмельницької області як майна колгоспного двору, шо складається з :

-? частини А - І житлового будинку, загальною площею 104,2 кв.м.;

-? частини сараю (Б), загальною площею 52,0 кв.м.;

- ? частини гаража (В), загальною площею 28,4 кв.м.;

- ? частини літньої кухні цегляної (Г), загальною площею 20,3 кв.м.;

-? частини літньої кухні цегляної (Д), загальною площею 5,4 кв.м;

-? частини літньої кухні глинобитної (Е), загальною площею 18,2 кв.м.

-? частини огорожі штахетної

Визнати за нею право власності на ? частину будинковолодіння по вул. Лановій, 22 в селі Вербка Ярмолинецького району Хмельницької області, як за спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_11, який помер 04 січня 2000 року, що складається з:

-? частини А - І житлового будинку, загальною площею 104,2 кв.м.;

- ? частини сараю (Б), загальною площею 52,0 кв.м.;

- ? частини гаража (В), загальною площею 28,4 кв.м.;

- ? частини літньої кухні цегляної (Г), загальною площею 20,3 кв.м.;

- ? частини літньої кухні цегляної (Д), загальною площею 5,4 кв.м;

- ? частини літньої кухні глинобитної (Е), загальною площею 18,2 кв.м.

- ? частини огорожі штахетної.

В лютому 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на 7/10 житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами по вул. Лановій, 22. в с. Вербка Ярмолинецького району Хмельницької області. Свої вимоги ОСОБА_5 мотивувала тим, що її батько ОСОБА_13 прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_11, який помер 04 січня 2000 року. До складу спадкового майна входить, в тому числі, домоволодіння по вул. Лановій, 22, в с. Вербка Ярмолинецького району Хмельницької області. 14.08.2015 батько помер. Позивач, будучи спадкоємцем ОСОБА_13, прийняла спадщину після його смерті, однак не може отримати свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння, яке належало померлому ОСОБА_11 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане спадкове майно, оскільки батько за життя не оформив свої спадкові права на це майно. Вважає, що ОСОБА_13 має належати 7/10 частин домоволодіння, з них 1/2 частина успадкована після смерті ОСОБА_11 та 1/5 частина - вартість невідємних поліпшень, які були зроблені батьком за життя, зокрема, газифікація будинку, встановлення капітальної огорожі, проведення ремонту.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 вересня 2018 року позов задоволено частково, визнано за ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_2. в с. Вербка Ярмолинецького району Хмельницької області, право власності на 3/4 житлового будинку (А-І) загальною площею 104.2 кв.м.. з господарськими будівлями та надвірними спорудами, а саме: сарай (Б) площею 52.0 кв.м., гараж (В) площею 28.4 кв.м., літня кухня цегляна (Г) площею 20,3 кв.м., літня кухня цегляна (Д) площею 5.4 кв.м., літня кухня глинобитна (Е) площею 18,2 кв.м., огорожа штахетна, що знаходиться по вул. Лановій. 22. в с. Вербка Ярмолинецького району Хмельницької області. В решті позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково, визнано за нею, право власності на 1/4 житлового будинку (A-1) загальною площею 104, 2 кв.м., з господарськими будівлями та надвірними спорудами, а саме: сарай (Б) площею 52.0 кв.м., гараж (В) площею 28,4 кв.м., літня кухня цегляна (Г) площею 20,3 кв.м., літня кухня цегляна (Д) площею 5,4 кв.м., літня кухня глинобитна (Е) площею 18,2 кв.м., огорожа штахетна, що знаходиться по вул. Лановій. 22. в с. Вербка Ярмолинецького району Хмельницької області. В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

ОСОБА_4 не погодилася з таким рішенням суду першої інстанції подала апеляційну скаргу в якій посилається на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, зокрема не відповідає дійсності висновок суду, що саме ОСОБА_5 успадкувала частку у спірному домоволодіння, яка начеб-то належала її батькові ОСОБА_13 і розмір якої становить ? частини, проте судом не прийнято до уваги, що письмових доказів які б свідчили про те що вона до домоволодіння має взагалі якесь відношення, навпаки це майно не є спадковим майном після смерті її батька, оскільки при зверненні до нотаріальної контори він власноручно написав яке майно бажає успадкувати після смерті ОСОБА_11, а саме: сертифікат на право на земельну частку (пай) КСП «Діброва» с. Вербка Ярмолинецького району, гараж що знаходиться в м. Хмельницькому, вул. Водопровідна, 8/1, бокс № 2, легковий автомобіль ВАЗ 21013, реєстраційний номер № Г2236 ХМ та грошові внески, які знаходяться в філіях Ощадбанку, а щодо спадкового майна у вигляді ? частини домоволодіння за № 22 по вул. Лановій, в с. Вербка Ярмолинецького району в заяві нічого не вказано і в подальшому батько ОСОБА_5 про прийняття спадщини саме в частині домоволодіння не звертався. Крім того, реалізуючи своє право на спадщину ОСОБА_13 відповідно до ст. 1296 ЦК України, одержав свідоцтва про право на спадщину в яких взагалі відсутнє нерухоме майно у вигляді частини домоволодіння, отже ОСОБА_13 свідомо не бажав приймати в якості спадкового майна частку в домоволодінні. Також апелянт зазначає, що домоволодіння № 22 по вулиці Лановій в с. Вербка, Ярмолинецького району успадкувала вона в повному обсязі, адже постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини і не подавала заяву про відмову від її прийняття.

Тому, ОСОБА_4 просила скасувати рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 вересня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким в повному обсязі задоволити її позовні вимоги, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 взагалі відмовити.

ОСОБА_5 також не погодилася з рішенням суду подала апеляційну скаргу, вважає його незаконним та необґрунтованим, таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_12 та ОСОБА_4 станом на 15 квітня 1991 року були власниками колгоспного двору усі спільно в рівних частинах, тобто по ? спірного будинковолодіння. Доводи ОСОБА_4 про те, що їй належить за законом ? частини будинковолодіння оскільки інші члени колгоспного двору вибули з його складу не відповідає дійсності, так як таке не було предметом спору, а є її припущенням. Предметом судового спору була вимога позивачки визнати за нею право власності на майно, однак вимоги чи спору щодо визнання інших членів колгоспного двору такими, що втратили право не було, тому робити висновок про таке є помилковим. На думку ОСОБА_5, правильний розрахунок має бути таким: ОСОБА_11, помер 04.01.2000 року. Після його смерті відкрилась спадщина на ? майна колгоспного двору, а також на майно, яке було його власністю однак яке не було віднесено до колгоспного двору; ОСОБА_4, прийняла спадщину в розмірі 1/8 майна колгоспного двору, окрім цього, їй належала на праві власності ? майна отже розмір частки, яка підлягає визнанню як власність становить ? від усього будинковолодіння виходячи з рівності часток у колгоспному дворі та не прийняття спадщини ОСОБА_12; ОСОБА_13 на законних підставах також належало на праві власності ? частини майна колгоспного двору. Окрім цього, після смерті батька звернувся із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 394-2001 від 03.07.2011 року, а тому у відповідності прийняв спадщину у розмірі 1/8 частини майна колгоспного двору, а також майно, яке не входило до складу колгоспного двору зокрема земельний пай, гараж, легковий автомобіль, грошовій внески, після його смерті спадкоємицею є вона, ОСОБА_5 Частка у спадщині, у вигляді частини колгоспного двору була також прийнята нею в звязку з відсутністю відмови, однак залишалась до розгляду справи судом не оформленою. Тому, апелянт вважає, що розмір частки, яка підлягає визнанню як власність становить ? від усього будинковолодіння, виходячи з рівності часток у колгоспному дворі та не прийняття спадщини ОСОБА_12.

Тому, ОСОБА_5 просила скасувати рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 вересня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким визнати за нею та ОСОБА_4 право власності по ? частині за кожною з них, домоволодіння № 22 по вулиці Лановій в с. Вербка, Ярмолинецького району.

Крім того, ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 в якому зазначає, що її батько ОСОБА_13 не діяв пасивно відносно частини спадкового майна, оскільки весь час приймав участь у колгоспному дворі, покращував своєю працею його стан, витрачав власні кошти на його підтримання, її батько з моменту свого народження проживав у будинку та мав у ньому свою частку і своєї участі в діяльності колгоспного двору не припиняв зі складу членів колгоспного двору його не виключали. Крім того, зазначає, що її батько з огляду на положення ст. 548 ЦК УРСР прийняв спадщину після смерті ОСОБА_11 в повному обсязі, в тому числі і в частині спірного домоволодіння. Також, ОСОБА_5 посилається, що ОСОБА_4 безпідставно посилається на норми ЦК України, який був прийнятий в 2004 році, оскільки ОСОБА_11 помер 4 січня 2000 року і спадщина була відкрита та прийнята до 1 січня 2004 року, тобто норми права на які посилається ОСОБА_4 не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково, а рішення суду в частині стягнення судових витрат підлягає скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового судового рішення порушення норм процесуального права,

Так судом встановлено, що згідно із записами у погосподарській книзі з 1958 року головою колгоспного двору по вул. Ланова, 22 с. Вербка Ярмолинецького району Хмельницької області був ОСОБА_11, а членами цього колгоспного двору були його дружина ОСОБА_4, сини ОСОБА_12, ОСОБА_13

ОСОБА_12 вибув з колгоспного двору на постійне проживання у м. Хмельницький в 1968 році.

ОСОБА_13 вибув з колгоспного двору на інше постійне місце проживання в 1974 році.

12 вересня 1989 року на підставі рішення виконавчого комітету Ярмолинецької районної ради народних депутатів було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами № 22 по вул. Ланова с. Вербка Ярмолинецького району, який належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_11, членами колгоспного двору на час видачі свідоцтва були ОСОБА_11 та ОСОБА_4

Станом на момент набрання чинності Законом України «Про власність» (15 квітня 1991 року) членами колгоспного двору по вул. Ланова, 22 с. Вербка Ярмолинецького району Хмельницької області був ОСОБА_11 та його дружина ОСОБА_4

Таким чином, станом на 15 квітня 1991 року право на майно колгоспного двору, в тому числі і на житловий будинок № 22 по вул. Ланова с. Вербка Ярмолинецького району мали ОСОБА_11 та його дружина ОСОБА_4 в рівних частках по 1/2 частині.

4 січня 2000 року ОСОБА_11 помер.

Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі і на житловий будинок № 22 по вул. Ланова с. Вербка Ярмолинецького району

Після смерті ОСОБА_11 спадщину в порядку ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року прийняли ОСОБА_4, яка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном та ОСОБА_13, який подав в державну нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_12 спадщину після смерті ОСОБА_11 не прийняв.

ОСОБА_4 та ОСОБА_13 свої спадкові права на житловий будинок № 22 по вул. Ланова с. Вербка Ярмолинецького району у встановленому законом порядку не оформили, свідоцтво про право на спадщину на спірний житловий будинок не отримали.

14 серпня 2015 року ОСОБА_13 помер.

Після смерті ОСОБА_13 спадщину в порядку ст. 1268 Цивільного кодексу України прийняла його дочка ОСОБА_5, яка постійно проживала зі спадкодавцем на час його смерті.

Відповідно до ст. 120 Цивільного кодексу в редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст. 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент. А згідно ст. 112 цього Кодексу майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам.

Виходячи зі змісту ст. 120 Цивільного кодексу в редакції 1963 року, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні і у разі віднесення господарства до колгоспного двору частини кожного з його членів у спільному майні є рівними.

Відповідно до ст. 126 Цивільного кодексу в редакції 1963 року працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах про захист права приватної власності до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України Про власність, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Тобто в разі віднесення господарства до колгоспного двору кожен його член має право на частину майна двору в рівних частках.

Враховуючи викладені норми закону та свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок, за яким даний будинок належить колгоспному двору, до якого входила і позивачка, втрати права на частку в майні двору ОСОБА_11 та ОСОБА_13 в звязку з вибуттям з колгоспного двору відповідно в 1968 та 1974 року, тобто більше, ніж за три роки до 15 квітня 1991 року, колегія суддів приходить до висновку, що кожному з членів колгоспного двору ОСОБА_11 та його дружині ОСОБА_4 в рівних частках належало по на праві власності 1/2 частині спірного житлового будинку.

Згідно ст. 548 Цивільного кодексу УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Оскільки на час смерті ОСОБА_11 в 2000 році йому належало право власності лише на 1/2 частку у майні колгоспного двору, то в порядку спадкування дана ? частка майна колгоспного двору, в тому числі і на спірний житловий будинок, перейшла до його спадкоємців за законом ОСОБА_4 та ОСОБА_13, які прийняли спадщину після смерті спадкодавця.

Таким чином після смерті спадкодавця, позивач ОСОБА_4 з урахуванням ? частки житлового будинку, що належала їй на праві члена колгоспного двору та спадкування ? частини будинку, стала власником ? спірного житлового будинку, а ОСОБА_13 в порядку спадкування власником ? цього будинку.

Після смерті ОСОБА_13 право власності в порядку спадкування на ? частину будинок № 22 по вул. Ланова с. Вербка Ярмолинецького району перейшло до ОСОБА_5, як спадкоємця за законом.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позову, визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частин спірного житлового будинку, а за ОСОБА_5 ? частини вказаного будинку є законним та обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства.

Крім того, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги заяву ОСОБА_5 про пропуск позивачем строків позовної давності.

Так згідно зі ст. ст. 71, 76 Цивільного кодексу в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або особу, яка його порушила

Будучи співвласником спірного будинку у позивачки не було потреби доводити своє право власності на спірне майно, в тому числі і в судовому порядку, її право власності є триваючим і лише неможливість оформлення позивачем свого права власності на спірну частину житлового будинку зумовило необхідність її звернення до суду з відповідним позовом, оскільки це її право власності фактично з урахуванням вимог зустрічного позову частково оспорюється відповідачем та як зазначає позивач в неї відсутні правовстановлюючі документи на майно колгоспного двору.

При цьому, суд також правомірно відмовив в задоволенні зустрічної вимоги ОСОБА_5 про збільшення своє частки у спірному будинку з посиланням на те, що за життя її батько ОСОБА_13 збільшив свою частку, зробивши поліпшення спільного майна у вигляді газифікацію вказаного будинку, встановленню огорожі навколо господарства та виконання інших робіт.

Статтею 357 ЦК України визначено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Однак в ході судового розгляду не доведено, що виключно ОСОБА_13 зроблені поліпшення спірного домоволодіння, а також не встановлено, що такі поліпшення є невідємними, тобто такі, що їх не можна відокремити від обєкта без істотної шкоди доля цього майна.

Крім того за життя сам спадкодавець таких вимог не заявляв, а згідно за нормами ст. 357 Цивільного кодексу України лише співвласник, який здійснив своїм коштом поліпшення спільного майна, має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, а не інші особи. ОСОБА_5 як спадкоємець ОСОБА_13 таких поліпшень не здійснювала, а отже в даному випадку вона не може вимагати збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності спірного житлового будинку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, що висновок суду, що саме ОСОБА_5 успадкувала частку у спірному домоволодіння, яка начебто належала її батькові ОСОБА_13 і розмір якої становить ? частини, не відповідає обставинам справи, оскільки на думку апелянта судом не прийнято до уваги, що ОСОБА_13 після смерті ОСОБА_11 спадщину майно у вигляді ? частини домоволодіння за № 22 по вул. Лановій, в с. Вербка, Ярмолинецького району не прийняв, так як не подав нотаріусу заяви про прийняття саме цього спадкового майна та в подальшому не оформив свого права власності на спірне спадкову майно у вигляді житлового будинку слід відхилити.

За нормами ст.ст. 548, 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, чинного на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст. 553 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, чинного на час відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст.ст. 560, 561 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, чинного на час відкриття спадщини, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Отже, проаналізувавши дані норми законодавства щодо спадкування, чинні на час відкриття спадщини, слід дійти висновку, що спадщина у вигляді всього спадкового майна належить спадкоємцям за законом, які прийняли спадщину, з моменту відкриття спадщини. При цьому їм належить все спадкове майно, що належало спадкодавцю на час відкриття спадщини. Спадкоємець за законом не може спадкувати лише одну певну частину спадкового майна, а іншу не спадкувати.

Таким чином ОСОБА_13, подавши заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11, прийняв спадщину в повному обємі в тому числі і на ? частину спірного житлового будинку. Ця частина будинку належала йому з моменту відкриття спадщини.

При цьому, слід звернути увагу, що ні Цивільний кодекс Української РСР 1963 року, ні чинний Цивільний кодексу України не обмежував строк для отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину, законом лише визначено строк після якого можна отримати вказаний правовстановлюючий документ. А крім того як встановлено судом, спадкоємці померлого ОСОБА_11 його дружина ОСОБА_14С. та його син ОСОБА_13 і не могли отримати відповідно свідоцтво про право на спадщину на спірний житловий будинок внаслідок відсутності правовстановлюючих документів на майно колгоспного двору, до якого входив і спірний житловий будинок, про що зазначає сама позивачка в позовній заяві.

Також слід відхилити і доводи апеляційної скарги ОСОБА_5, про те, що ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_12 та ОСОБА_4 станом на 15 квітня 1991 року були власниками колгоспного двору усі спільно в рівних частина, тобто по ? спірного будинковолодіння, вимоги чи спору щодо визнання інших членів колгоспного двору такими, що втратили право не було, а тому з врахуванням часток членів колгоспного двору розмір частки, яка підлягає визнанню як власність сторін становить ? від усього будинковолодіння, виходячи з рівності часток у колгоспному дворі та не прийняття спадщини ОСОБА_12.

Вказані доводи спростовуються відповідною довідкою виконкому Вербецької сільської ради та даними з погосподарських книг Вербецької сільської ради, за якими станом за 1986-1990 і 1991-1995 роки, житловий будинок по вул. Ланова, 22 Островського, 22 в с. Вербка Ярмолинецького району відносився до колгоспного двору, членами якого були лише ОСОБА_11 та позивачка ОСОБА_4, а їх сини ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вибули з колгоспного двору відповідно в 1968 та 1974 роках, тобто більше, ніж за три роки до 15 квітня 1991 року,.

А відтак ОСОБА_12 та ОСОБА_13 більше трьох років підряд не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, проживали окремо і у відповідності до вимог чинного на той час цивільного законодавства свою частку в майні колгоспного двору втратили.

Саме погосподарські книги є визначальним доказом для встановлення кола членів колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року, оскільки саме в них було зареєстровано місце проживання осіб членів колгоспного двору та відповідно участь у веденні спільного господарства двору.

Таким чином такі доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 не спростовують висновків суду першої інстанції.

В той же час, стягуючи з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати у вигляді оплати на проведення судової будівельно-технічної експертизи суд не звернув уваги на такі обставини.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд в тому числі враховує чи пов'язані ці витрати з розглядом справи.

В останній заяві про уточнення позовних вимог позивач просила визнати за нею право власності на спадкове майно у вигляді спірного житлового будинку в розмірі 7/10 частин з посилання на норми ст. 357 ЦПК України, оскільки на її думку її батько здійснив поліпшення спільного майна та будинковолодіння внаслідок таких поліпшень значно збільшилось у вартості.

Саме для встановлення таких обставин і було призначено судом за клопотанням ОСОБА_5 судова будівельна-технічна експертиза, витрати на проведення якої, було стягнуто з позивача.

Однак суд першої інстанції в своєму рішенні в цій частині позовних вимог відмовив, пославшись на те, що судом не було встановлено, що саме ОСОБА_13 зроблені поліпшення спірного домоволодіння, а також не встановлено, що такі поліпшення є невідємними, тому не було підстав для застосування при вирішенні даного спору норм ст. 357 Цивільного кодексу України.

За таких обставин слід дійти висновку, що судові витрати у вигляді оплати проведення судової будівельно-технічної експертизи не пов'язані з розглядом справи, в позовних вимогах, для обґрунтування та підтвердження яких призначалась експертиза, було відмовлено, а тому суд безпідставно стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати на проведення експертизи.

З цих підстав рішення суду в частині стягнення судових витрат підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 вересня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судових витрат в сумі 1238 грн. скасувати.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 грудня 2018 року.

Судді А.М. Костенко

ОСОБА_2

ОСОБА_3