ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 648/447/18-ц
Номер провадження: №22-ц/819/227/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Майданіка В.В.,

ОСОБА_1,

секретар судового засідання Прушинська О.В.,

позивач ОСОБА_2,

відповідач ОСОБА_3,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Строілова С.О. від 02 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у період з 1985 по 2016 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, за час якого ними за спільні кошти був збудований житловий будинок №11 по вул. Кільцевій у смт Білозерка Херсонської області та придбано транспортний засіб автомобіль ВАЗ 21104, державний номерний знак НОМЕР_1, право власності на які зареєстроване за відповідачем.

У звязку з тим, що з відповідачем виник спір щодо поділу зазначеного майна, позивач просила суд визнати за нею право власності на ? частину транспортного засобу ВАЗ 21104, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та ? частину житлового будинку, розташованого за адресою : Херсонська область, смт Білозерка, вул. Кільцева, 11.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 02 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на ? частину жилого будинку розташованого за адресою : Херсонська область, смт Білозерка, вул. Кільцева,11 та ? частину автомобіля ВАЗ 21104, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на ? частину спірного житлового будинку в порядку поділу спільного майна подружжя, посилаючись на те, що зазначений будинок належить йому на праві особистої власності та зменшити частку позивача у праві власності на спірний автомобіль на суму проведеного ним за власні кошти ремонту транспортного засобу у розмірі 21535,00 грн.

У відзиві ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги не визнала, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, як безпідставну та необгрунтовану, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідача, осіб, які зявились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно набуто сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя, тому є спільним сумісним майном подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та ґрунтуються на нормах матеріального права, які регулюють відносини, які склались між сторонами у справі.

Відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При цьому, згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.2 ст.372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період з 14 вересня 1985 року по 06 січня 2017 рік перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 4,5).

У період шлюбу сторонами побудовано житловий будинок, розташований за адресою: Херсонська область, смт Білозерка, вул. Кільцева, 11 загальною площею 28,6 кв.м. та житловою площею 21,9 кв.м, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.05.2011 року, видане Білозерською селищною радою Білозерського району Херсонської області, а також придбано у власність автомобіль ВАЗ 21104, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1, право власності на який також зареєстровано за відповідачем, що підтверджується відомостями з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.7,8) та листом Регіонального сервісного центру в Херсонській області ( а.с.6).

ОСОБА_4 Кодексу України, що регулюють право спільної сумісної власності подружжя, зазначають про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Заперечуючи проти позовних вимог в частині визнання права власності на житловий будинок, відповідач посилався на те, що спірний будинок є його особистою власністю, оскільки будувався виключно за рахунок подарованих йому рідним братом будівельних матеріалів для нього особисто, а не для сім'ї, роботи по його зведенню проводилися також за рахунок грошових коштів брата, при цьому хоча й витрати на будівництво були значними, однак договори дарування будівельних матеріалів, грошових коштів чи збудованого об'єкту нерухомості не укладалися, надати накладні, чеки чи інші докази на підтвердження виписування та відвантаження будівельних матеріалів не може.

Відповідно до положень ст.717, 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує 50-кратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, як і договір дарування нерухомої речі, а в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення таких договорів настають правові наслідки, визначені ст.220 ЦК України у виді нікчемності таких правочинів.

Приймаючи до уваги наведене, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги ці доводи відповідача в обгрунтування належності спірного будинку на праві особистої власності, як не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами та зазначив, що покази свідків є недостатніми для підтвердження повідомлених відповідачем обставин, оскільки не підтверджуються іншими доказами, що відповідає нормам ст.80 ЦПК України, відповідно якої достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Зважаючи на те, що проведення після розірвання шлюбу відновлювального ремонту спірного транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП, учасником якого був син сторін, не призводить до збільшення частки відповідача у праві спільної сумісної власності подружжя, а може слугувати лише підставою для відшкодування шкоди з винної у ДТП особи або отримання страхового відшкодування у передбаченому законом порядку, суд першої інстанції вірно виходив з того, що підстави відступу від засад рівності часток подружжя чітко визначені нормами ч.2 ст.70 СК України, відповідно якої такими обставинами є такі, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а таких обставин в ході розгляду справи не встановлено і сторони на них не посилалися.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції з достатньою повнотою з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та дослідив надані сторонами докази, яким дав правильну оцінку, ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення, а тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст. 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 02 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Дата складення повного тексту постанови 10 грудня 2018 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.В. Майданік

ОСОБА_1