Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

місто Київ

справа № 2-2743/10

провадження № 61-1641св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «БТА БАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Кулікової С. В. від 21 жовтня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Соколової В. В., Головачова Я. В., Шахової О. В. від 09 червня 2015 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2010 року Публічне акціонерне товариство «БТА БАНК» (далі - ПАТ «БТА БАНК») звернулося до суду із позовом, у якому просило стягнути ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 047 630, 37 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач стверджував, що 03 вересня 2008 року між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЖЕЙ АР СІ ФІЛЬМ» (далі - ТОВ «ДЖЕЙ АР СІ ФІЛЬМ») укладено договір про відкриття кредитної лінії, за умовами якого банк відкрив мультивалютну відновлювальну кредитну лінію в іноземній та національній валютах, ліміт якої складав 12 000 000, 00 грн.

З метою забезпечення виконання зазначеного кредитного зобов'язання між банком і ОСОБА_3 03 вересня 2008 року укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався перед позивачем відповідати за виконання ТОВ «ДЖЕЙ АР СІ ФІЛЬМ» усіх його зобов'язань у повному обсязі, що виникли з кредитного договору, як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Усупереч умовам зазначеного договору про надання кредиту ТОВ «ДЖЕЙ АР СІ ФІЛЬМ» не здійснювало своєчасних платежів у повному обсязі для сплати суми заборгованості за кредитом та процентами, у зв'язку з чим станом на 01 лютого 2010 року виникла заборгованість у розмірі 19 047 630, 37 грн.

Позивач, посилаючись на викладені обставини, обґрунтовував свої вимоги нормами статей 525, 526, 553, 554, 612, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України, просив задовольнити позов повністю.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2010 року позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «БТА БАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 047 630, 37 грн; вирішено питання про стягнення судових витрат.

У своїх висновках суд першої інстанції виходив з того, що позичальник зобов'язання за кредитним договором не виконав, у зв'язку з чим ОСОБА_3, який поручився за належне виконання позичальником договору кредиту як солідарний боржник, повинен повернути заборгованість за кредитом, відсотками та пенею за прострочення сплати основної суми кредиту й відсотків.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що відповідач знав про внесення змін до кредитного договору, яким збільшено обсяг відповідальності поручителя, тому порука ОСОБА_3 не припинилась.

ОСОБА_3, не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, подав касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2014 року, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

У своїх висновках суд касаційної інстанції зазначав про порушення апеляційним судом вимог статті 303 ЦПК України(в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) в частині прийняття нових доказів без зазначення поважності причин їх неподання до суду першої інстанції. Також суд звернув увагу на те, що внесення змін до договору поруки відбулось через сім днів після збільшення розміру суми кредиту. На підставі викладеного суд касаційної інстанції зробив висновок, що апеляційний суд всупереч статтям 212-214, 315 ЦПК України 2004 року на зазначені вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з договору поруки, не перевірив доводів відповідача про збільшення обсягу відповідальності поручителя з 29 травня 2009 року без його згоди та дійшов передчасного висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції, що свідчить про необґрунтованість та незаконність його рішення.

Під час нового розгляду справи ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 червня 2015 року заочне рішення суду Дніпровського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2010 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що при новому розгляді справи апеляційним судом оглянуті оригінали зазначених договорів та встановлена відповідність копій оригіналам. Також судом з'ясовано причини неподання цих доказів в суді першої інстанції, які пов'язані з помилкою представника та відсутністю спору щодо цих питань в суді першої інстанції. Апеляційним судом досліджені додаткові угоди та встановлено, що відповідач як поручитель дав згоду на збільшення обсягу своєї відповідальності при укладенні договору поруки. Оскільки умовами договору поруки не визначені строки повідомлення про зміну умов кредитного договору, укладення додаткової угоди до договору поруки через сім днів після укладення додаткової угоди до кредитного договору є саме цим повідомленням і викладеною в належній формі згодою відповідача на такі зміни.

ОСОБА_3 21 жовтня 2015 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга ОСОБА_3 обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, зазначено, що відповідно до кредитного договору встановлено ліміт кредитної лінії у 15 000 000, 00 грн, який згідно із довідкою-розрахунком заборгованості за кредитним договором перевищений позивачем, що створило для відповідача нові зобов'язання, якими збільшується обсяг відповідальності поручителя, а тому вважає, що порука припинилася. Також звертає увагу на порушення позивачем вимог статті 42 ЦПК України 2004 року щодо ненадання документів на підтвердження повноважень ОСОБА_4 на представлення інтересів ПАТ «БТА БАНК» в суді. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційним судом необґрунтовано прийнято подані позивачем докази, які не були предметом дослідження при розгляді позову судом першої інстанції, при цьому позивачем не зазначено поважних причин, що завадили поданню таких доказів до суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2015 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ПАТ «БТА БАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 28 грудня 2017 року передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2018 року справу за позовом ПАТ «БТА БАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 03 вересня 2008 року між ПАТ «БТА Банк» та ТОВ «ДЖЕЙ АР СІ ФІЛЬМ» укладено договір про відкриття кредитної лінії, за умовами якого банк відкрив мультивалютну відновлювальну кредитну лінію в іноземній та національній валютах, ліміт якої склав 12 000 000,00 грн, а ТОВ «ДЖЕЙ АР СІ ФІЛЬМ» зобов'язалось повернути кредит у строк до 02 вересня 2010 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 91-НВ/08-П-1, за умовами якого він зобов'язався відповідати перед банком солідарно з позичальником за невиконання кредитних зобов'язань. У пункті 1.2 договору поруки встановлений ліміт кредитної лінії у розмірі 12 000 000, 00 грн.

Згідно із пунктом 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя та позичальника є солідарною, що передбачено в пункті 1.4 договору поруки.

У пункті 2.1 договору поруки обумовлено, що у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань по кредитному договору поручитель зобов'язаний виконати свої зобов'язання на користь кредитора на 10-й календарний день з дня отримання поручителем повідомлення про виконання зобов'язання за цим договором.

Відповідно до статті 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Позивач виконав свої зобов'язання, що підтверджується випискою із особового рахунка ТОВ «ДЖЕЙ АР СІ ФІЛЬМ». Натомість ТОВ «ДЖЕЙ АР СІ ФІЛЬМ» умови кредитного договору не виконувало.

Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості за кредитним договором та випискою із особового рахунка ТОВ «ДЖЕЙ АР СІ ФІЛЬМ» кредит надавався ТОВ «ДЖЕЙ АР СІ ФІЛЬМ» двома траншами: 03 вересня 2008 року в розмірі 2 279 160, 00 грн зі сплатою 25 % річних та 29 травня 2009 року в розмірі 15 607 424, 38 грн зі сплатою 19 % річних, а заборгованість станом на 01 лютого 2010 року становить 19 047 630, 37 грн.

У зв'язку із виникненням заборгованості за кредитним договором 05 лютого 2010 pоку позивач надіслав ОСОБА_3 вимогу, в якій повідомив про наявність заборгованості та необхідність дострокового виконання всіх боргових зобов'язань за кредитним договором.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, у суді апеляційної інстанції позивачем, ПАТ «БТА Банк», надано суду нові докази, а саме: договір про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії від 29 травня 2009 року зі збільшенням ліміту кредитної лінії та договір про внесення змін до договору поруки від 05 червня 2009 року зі збільшенням ліміту кредитної лінії.

Частинами другою та третьою статті 303 ЦПК України 2004 року передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України 2004 року апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і безпосередньо засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний обґрунтувати свій висновок в ухвалі за результатами розгляду заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК України 2004 року ).

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд дослідив нові докази, договір про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії від 29 травня 2009 року № 1з розширенням ліміту кредитної лінії та договір про внесення змін до договору поруки від 05 червня 2009 року з розширенням ліміту кредитної лінії, які мають суттєве значення для вирішення цієї справи, однак всупереч вимогам статті 303 ЦПК України 2004 року не обґрунтував поважність причин неподання позивачем цих доказів при розгляді справи у суді першої інстанції, а також неможливість позивача подати ці докази у передбаченому процесуальним законом порядку, чим порушив принцип змагальності сторін. Оскільки допущене порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи про права та обов'язки сторін, воно не може бути підставою для скасування судового рішення.

Згідно з договором від 29 травня 2009 року № 1 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії сторони ВАТ «БТА Банк» та ТОВ «ДЖЕЙ АР СІ ФІЛЬМ» домовились змінити умови кредитування, зокрема, визначили кредитну лінію як невідновлювальну та загальний ліміт кредитної лінії у розмірі 33 155 860, 42 грн, який надається траншами. Розмір процентної ставки визначений сторонами на рівні 25 % річних за користування кредитом в розмірі 2 279 160, 00 грн, щодо інших кредитних коштів, наданих в національній валюті, ставка становить 19 % річних.

05 червня 2009 року між ВАТ «БТА Банк», ТОВ «ДЖЕЙ АР СІ ФІЛЬМ» та ОСОБА_3 укладений договір про внесення змін № 1 до договору поруки від 03 вересня 2008 року, згідно з яким, сторони домовились викласти пункт 1.2 договору поруки в такій редакції: «1.2. Поручителю добре відомі усі умови кредитного договору, укладеного між кредитором і боржником, в тому числі: зобов'язання в строк не пізніше «02» вересня 2010 року повернути банку кредит, наданий згідно з кредитним договором, в розмірі 33 155 860, 42 грн; зобов'язання в строки, передбачені кредитним договором, у випадках передбачених законодавством України та/або кредитним та/або цим договором, до настання термінів, зазначених кредитним договором - сплачувати кредитору проценти: а) за користування кредитом наданим в національній валюті України, в розмірі 2 279 160, 00 грн, становить 25 % річних; б) за користування кредитом наданим, в національній валюті України, в розмірі 15 269 276, 04 грн, становить 25 % річних; в) за користування кредитом, наданим в національній валюті України, в розмірі 15 607 424, 38 грн, становить 19% річних; г) за користування кредитом, наданим в доларах США, становить 18% річних; д) за користування кредитом, наданим в євро становить 18% річних».

Відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Відповідно до пункту 2.5 договору поруки поручитель надав згоду на збільшення обсягу його відповідальності у випадку відповідної зміни умов кредитного договору (зміни ліміту овердрафту, розміру процентів, штрафів, строку користування овердрафтом тощо). При цьому кредитор зобов'язаний надіслати поручителю повідомлення про зміну умов кредитного договору на адресу, зазначену в реквізитах цього договору.

У пункті 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦКприпинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору вважається результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Оцінюючи обставини справи у їх сукупності, Верховний Суд дійшов до переконання, що апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального права, оскільки відповідач як поручитель надав згоду на збільшення обсягу своєї відповідальності під час укладення договору поруки. При цьому, оскільки умовами договору поруки не визначені строки повідомлення про зміну умов кредитного договору, укладення додаткової угоди до договору поруки через сім днів після укладення додаткової угоди до кредитного договору є саме цим повідомленням і викладеною в належній формі згодою відповідача на збільшення обсягу його відповідальності. При цьому враховано, що поручитель не скористався своїм правом відмовитись від укладання додаткової угоди.

Доводи касаційної скарги про те, що банком було збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом до 19% річних в доларах США, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як свідчать матеріали справи, кредит надавався ТОВ «ДЖЕЙ АР СІ ФІЛЬМ» траншами в національній валюті України - гривнях, надання другого траншу під 19 % річних в гривнях було передбачено умовами додаткового договору та додатковою угодою до договору поруки. Крім того, договором від 03 вересня 2008 року № 91-НВ/08 передбачено надання кредиту в гривнях з процентної ставки 25 % річних, а тому надання другого траншу в сумі 15 607 424,38 грн під 19 % річних не є збільшенням процентної ставки за користування кредитом.

З огляду на зазначене Верховний Суд вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач всупереч положенням статті 42 ЦПК України 2004 року не надав документів на підтвердження повноважень ОСОБА_5 на представлення інтересів ВАТ «БТА Банк» є безпідставними, оскільки інтереси банку в суді першої інстанції представляв ОСОБА_4, який був уповноважений на це на підставі довіреності. ОСОБА_5 не є стороною у справі і не заявляв клопотання про залучення його в якості співпозивача, а ним як директором департаменту з оформлення банківських операцій ВАТ «БТА Банк», підписаний розрахунок заборгованості за кредитним договором, що входить до його службових обов'язків.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків цих судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи скаржника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 червня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик