Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 720/1607/16-ц

провадження № 61-22368св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1а,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: Державна казначейська служба України, ОСОБА_3,

третя особа- Герцаївський районний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернівецький області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, на рішення Апеляційного суду Чернівецької області у складі колегії суддів: Владичана А. І., Одинака О. О., Половінкіної Н. Ю., від 23 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної казначейської служби України, ОСОБА_3, третя особа - Герцаївський районний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернівецький області, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок злочину.

Позовна заява мотивована тим, що вироком Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04 лютого 2011 року у кримінальній справі №1-45/2011 ОСОБА_3 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України та із застосуванням статті 71 КК України призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.

Вона у кримінальній справі визнана потерпілою, у рамках розгляду справи встановлено, що їй завдано матеріальної шкоди шляхом крадіжки у розмірі 15 000 грн.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 вересня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на її користь 15 000 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди, однак рішення суду не виконано.

Постановою державного виконавця від 27 червня 2016 року встановлено неможливість виконати рішення суду від 07 вересня 2011 року у зв'язку з відсутністю у боржника доходів та майна, на яке можливо накласти арешт у рахунок відшкодування шкоди.

Позивач вважала, що відповідно до вимог частини першої статті 1177 ЦК України майнова шкода, завдана фізичній особи внаслідок злочину, відшкодовується державою у випадку, якщо встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з Державного казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на її користь 18 000 грн та судові витрати.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької областіу складі судді Вівчар Г. А. від 02 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 18 000 грн та 300 грн на відшкодування судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 позбавлена права власності в результаті протиправних дій ОСОБА_3, вина якого та розмір шкоди встановлені вироком суду. Орган державної влади в особі державної виконавчої служби повернув виконавчий лист з посиланням на те, що у боржника відсутнє майно, тому позивач має право на відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету України в розумінні статті 1177 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької областівід 23 грудня 2016 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Сторожинецької місцевої прокуратури задоволено.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 02 листопада 2016 рокускасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 07 березня 2017 року заяву Сторожинецької місцевої прокуратури про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, виходив із того, що частиною другою статті 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету у випадках та порядку, передбачених законом. Проте такого закону в Україні не прийнято, тому до його прийняття відшкодування державою шкоди відповідно до статті 1177 ЦК України на підставі загальних правил здійснюватись не може. Крім того, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» позивач не позбавлена права повторного пред'явлення виконавчого документу до виконання.

У січні 2017 року ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_2, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував наявність правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, - статті 1177 ЦК України, та положень Конституції України, не застосував аналогію закону, не взяв до уваги, що держава гарантує захист кожному.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

02 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що вироком Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04 лютого 2011 року у кримінальній справі №1-45/2011 ОСОБА_3 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого частиною третьою статті 185 КК Українита із застосуванням статті 71 КК України призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. ОСОБА_1 у кримінальній справі визнано потерпілою та встановлено, що їй була завдано матеріальної шкоди шляхом крадіжки у розмірі 15 000 грн.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 вересня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 15 000 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями ОСОБА_3

07грудня 2015 року відкрито виконавче провадження по виконавчому листу № 720/22/51/15-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 18 000 грн на відшкодування шкоди.

Постановою державного виконавця від 27 червня 2016 року закрито виконавче провадження з посиланням на те, що відповідно до акта перевірки боржник проживає в АДРЕСА_1, ніяких доходів не має, майно, на яке можливо звернути стягнення, не встановлено, тобто боржник за даним виконавчим провадженням в розумінні представника державної виконавчої служби є неплатоспроможним.

Відповідно до статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Положення цієї статті передбачають можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України виключно у випадках та порядку, передбачених законом.

Проте на даний час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає такий порядок відшкодування шкоди.

Порядок, що містить процедуру присудження та сплати відшкодування, має бути встановлений окремим законом, який не було прийнято до цього часу. За відсутності закону, який формулює такі положення, ніяке право на компенсацію не може виникнути, оскільки заявник не може стверджувати, що він мав «законне сподівання» одержання будь-яких конкретних сум (Ухвала Європейського суду з прав людини у справі «Петро Якович Петльований проти України», заява № 54904/08, ухвала щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року).

У зв'язку з цим посилання позивачки на порушення апеляційним судом положень статей 8 і 41 Конституції України є безпідставним.

Механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України на сьогодні законодавчо визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Водночас цей Закон передбачає можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України лише у випадку, коли кримінальне правопорушення вчинено спеціальним суб'єктом (працівник правоохоронного органу, прокуратури) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо.

Та обставина, що державний виконавець не забезпечив виконання судового рішення через відсутність у боржника майна, не може бути безумовною підставою для покладення на державу відповідальності за шкоду, завдану конкретними особами, на підставі статті 1177 ЦК України. Зазначене є передчасним, оскільки ОСОБА_1 не скористалася правом повторного звернення до державного виконавця для перевірки майна боржника, не оскаржила дії/бездіяльність державного виконавця, якщо вважає, що він неналежним чином виконував судове рішення.

Вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясував обставини справи, перевірив доводи і надав їм належну правову оцінку.

Доводи касаційної скарги щодо незастосування апеляційним судом положень статті 1177 ЦК України є безпідставними, оскільки в разі зміни майнового стану боржника стягувач відповідно до статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» має право повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, установлених статтею 12 цього Закону. Зазначених положень закону позивач не дотрималась і у справі відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 зверталась до державної виконавчої служби для повторної перевірки майнового стану боржника.

При цьому відсутні відомості про оскарження бездіяльності державного виконавця у зв'язку з тривалим невиконанням рішення суду.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, поданою представником - ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта