_________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/5591/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Кирикової О.О.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1;

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_3

до ОСОБА_2

про зміну способу стягнення аліментів на утримання дітей,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 06 серпня 2018 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_4 про зміну способу стягнення аліментів на утримання дітей, в якому просить суд змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Київського районного суду міста Одеси від 19 травня 2014 року по цивільній справі №520/4554/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та зобовязання прийняти участь у додаткових витратах на дітей, на новий, а саме: «Стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно до досягнення старшою дитиною ОСОБА_5 повноліття, тобто до 24.03.2021 року, а потім у розмірі ? частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення молодшою дитиною ОСОБА_6 повноліття, тобто до 09 травня 2030 року.

В обґрунтування вказаних позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.05.2014 року у справі № 520/4554/14-ц з відповідача на користь позивача були стягнуті аліменти на утримання доньки та сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1800 гривень до досягнення донькою повноліття, тобто до 24.03.2021 року, а потім по 900 гривень до досягнення сином повноліття, тобто до 09.05.2030 року, починаючи з 17.04.2014 року.

На виконання вказаного судового рішення було видано виконавчий лист № 520/4554/14-ц від 11.06.2014 року, який починаючи з 14.08.2015 року по теперішній час перебуває на примусовому виконанні у Першому Київському відділі державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Як стверджує позивач, стягнуті судом у 2014 році аліменти у розмірі 1800 гривень щомісячно, на сьогоднішній день є безперечно недостатніми для належного утримання двох дітей внаслідок суттєвого росту інфляції та цін на товари і послуги.

Також позивач зазначила, що відповідно до редакції ч. 5 ст. 183 СК України № 2037-УІІІ від 17.05.2017 року, той з батьків разом з яким проживають діти, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на двох дітей - однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Тобто, законодавець цією нормою встановив безспірний мінімальний розмір стягнення аліментів на двох дітей - 1/3 частина від заробітку (доходу) платника аліментів.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України в редакції № 2037-УІІІ від 17.05.2017 року, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років з 1 липня 2018 р. по 30 листопада 2018 року встановлений у розмірі 1944 гривень та як вбачається із норм закону буде поетапно зростати у подальшому, на відміну від стягнутих з відповідача аліментів в твердій грошовій сумі - 1800 гривень.

Таким чином, мінімальний розмір аліментів не може бути меншим ніж 972 гривні в місяць на одну дитину, та відповідно 1944 гривні на двох дітей, в той час як з відповідача стягуються аліменти лише у розмірі 1800 гривень.

При цьому, як стверджує позивачка, відповідач працює та отримує постійний дохід, а інших реальних утриманців у нього не має.

Враховуючи викладені обставини, позивач вважає, що розмір аліментів, який відповідач має сплачувати на утримання наших двох спільних дітей має бути приведений у відповідність із вимогами закону та становити 1/3 частину від його заробітку (доходу), але не може бути меншим 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу суду цивільну справу за вказаною позовною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 03 вересня 2018 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

01 листопада 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 12.12.2018 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити, також звертав увагу суду, що позивачем заявляються вимоги саме з приводу зміни способу стягнення аліментів, що не є вимогами про збільшення розміру аліментів.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 12.12.2018 року заперечував проти задоволення позовних вимог, посилався на їх необґрунтованість, безпідставність, на те, що фактично позивачем збільшується розмір аліментів, які стягуються з нього на підставі рішення суду, однак на цей час він не працевлаштований, не має постійного доходу, має на утримання іншу дитину.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_3 не підлягаючим до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі з 15 листопада 2002 року перебували у шлюбі, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №615.

За час перебування у шлюбі сторони по справі мають неповнолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Вказаний шлюб між сторонами по справі був розірваний на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27 листопада 2008 року по справі №2-6590/2008, яке набрало законної сили.

В подальшому у сторін по справі народився спільний син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 19 травня 2014 року по справі №520/4554/14-ц ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, аліменти на малолітню дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, щомісячно, у твердій грошовій сумі у розмірі 1800 гривень 00 копійок до досягнення дочкою повноліття, тобто до 24 березня 2021 року, а потім по 900 гривень до досягнення сином повноліття, тобто до 09.05.2030 року, починаючи з 17 квітня 2014 року. Рішення суду набрало законної сили 30 травня 2014 року.

11 червня 2014 року Київським районним судом міста Одеси було видано виконавчий лист №520/4554/14-ц на виконання вказаного рішення суду.

14 серпня 2015 року державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_7 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №48448381 з примусового виконання виконавчого листа №520/4554/14-ц, виданого 11 червня 2014 Київським районним судом міста Одеси.

В судовому засіданні представник позивача по справі зазначив, що у ОСОБА_2 на цей час наявна заборгованість по сплаті аліментів, в рамках вказаного виконавчого провадження, яка перебільшує 60000,00 гривень, що в свою чергу неспротсовувалось та навпаки визнано відповідачем по справі.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У звязку з чим, вищевикладені обставини, додатковому доказуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, позивач посилаючись на викладені в позові обставини, звернулась до суду з цим позовом про зміну способу стягнення аліментів.

Спірні правовідносини регулюються положеннями СК України.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За частинами першою та другою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Одночасно, суд вважає за необхідне надати оцінку доводам представника позивача щодо того, що під час зміни способу стягнення аліментів, не підлягають застосуванню положення ст. 192 СК України, якими встановлено умови для збільшення розміру аліментів, які на думки суду є необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У силу положень статей 183, 184 СК України суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі.

Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України).

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Право вимагати зміни способу присудження аліментів шляхом заміни розміру аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна способу стягнення аліментів може мати під собою зміну присудженого розміру аліментів (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі», але й стаття 192 СК України, яка містить умови для збільшення розміру аліментів, у разі такого існування під час зміни способу їх стягнення.

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду.

Саме до вказаного висновку, зводиться правова позиція Верховного Суду. яка викладена в постанові від 10 вересня 2018 року по справі №486/466/18.

Щодо визначення підстав та доцільності зміни способу стягнення аліментів з відповідача, які стягнуті рішенням Київського районного суду міста Одеси від 19 травня 2014 року по справі №520/4554/14-ц, з визначеної твердої грошової суми у розмірі по 900 гривень на кожну дитину, на частку заробітку відповідача, суд зазначає наступне.

На підставі вищевикладених норм закону суд знов зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1)наявність рухомогота нерухомогомайна,грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України).

Відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як розяснено в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Виходячи з наведених положень закону, правом на звернення до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів наділена особа, з якою проживає дитина, але задоволення такого позову залежить від доведеності підстав для зміни способу стягнення аліментів, а тому є правом суду, а не його обов'язком.

Так, при вирішенні вимог щодо зміни способу та розміру раніше стягнутих аліментів суд зобовязаний зясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, зміни, які відбулися - погіршення чи поліпшення їх здоровя, зміни матеріального та сімейного стану та інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, позивачем не надано до суду жодних доказів того, що з травня 2014 рік по теперішній час змінився матеріальний або сімейний стан відповідача та не доцільно стягувати з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі, визначеній рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.05.2014 року по цивільній справі №520/4554/14-ц.

Щодо аргументу, наведеного позивачем про сплату аліментів в частці від доходу відповідача, суд не приймає його до уваги, оскільки в судовому засіданні позивачем жодним разом не доведено, а навпаки представником позивача в судовому засіданні було підтверджено, що відповідач працює неофіційно, тому підстав змінювати спосіб стягнення аліментів на думку суду немає.

При цьому суд вважає, що розмір аліментів, які стягуються з відповідача є розумним і не суперечить чинному законодавству, інтересам сторін та неповнолітнім дітям.

Обставини, на які посилається позивач, як на підставу зміну способу стягнення аліментів, були враховані при визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню та на даний час не змінилися.

Між іншим судом враховується, що представником позивача в судовому засіданні особисто було підтверджено, що первісною метою подання цього позову є спонукання відповідача ОСОБА_2 для офіційного його працевлаштування та подальшої сплати останнім аліментів у гідному та достатньому розмірі, для життя і утримання дітей. Також представник позивача зазначив, що у разі стягнення з відповідача аліментів у частці від його доходів (заробітку), за умови відсутності в останнього офіційного працевлаштування, державним виконавцем під час здійснення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення аліментів буде можливість вираховувати розмір аліментів з розміру середнього заробітку встановленого по відповідному регіону, який на цей час складає приблизно в сумі 6500 гривень.

Однак, суд не погоджується з вказаними посиланнями представника позивача, оскільки на думку суду вказані дії не відповідають положенням вищевказаних норм закону, які регулюють підстави для визначення розміру аліментів, а також умови для зміни розміру аліментів, а також не будуть сприяти захисту прав та інтересів дитини, оскільки, як вже було встановлено судом під час розгляду справи та не спростовувалось особисто відповідачем по справі, у останнього існує заборгованість по сплаті аліментів, розмір яких визначений рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.05.2014 року по цивільній справі №520/4554/14-ц, таким чином у разі задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача аліментів у заявленому позивачем способі, а саме у частці від його доходу, за наявності відсутніх умов для такого стягнення, а саме за відсутності офіційного працевлаштування відповідача і наявності у ОСОБА_2 мінливого заробітку, буде навпаки сприяти збільшенню у останнього заборгованості по сплаті аліментів, поставить відповідача у найбільш скрутне матеріальне становище, призведе до навпаки відсутніх виплат по сплаті аліментів, що є беззаперечним фактом порушення прав та інтересів дітей.

Разом з тим, суд зазначає, що суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Щодо доводів позивача про необхідність зміни способу стягнення аліментів, оскільки встановлений Законом обовязковий мінімальний розмір аліментів становить 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд вважає також необґрунтованими виходячи з наступного.

Так, дійсно згідно ст.182 ч.2 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стаття 273 ч.4 ЦПК України передбачає, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом предявлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

В той же час, зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення (ППВСУ №3 від 15.05.2006 року п.17), оскільки зміна законодавства не є обставиною в розумінні ст.273 ч.4 ЦПК України, що впливає на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення.

Одночасно, суд вважає за необхідно зазначити, що позивач не позбавлена права звернення з заявою до виконавчої служби щодо нарахування аліментів у визначеному законодавством мінімальному розмірі, оскільки такий розмір є законодавчо визначеним і не потребує відповідного судового рішення, яким такий розмір визначається.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обовязок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням вищевикладеного, аналізуючи наведені норми законів та докази по справі, надавши оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, суд дійшов висновку, що вимога про зміну розміру аліментів є безпідставною і необґрунтованою, а відтак позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 77, 81, 141, 211, 263-265, 352, 354 ЦПК України, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 (місце реєстрації: АДРЕСА_1) до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6 (місце реєстрації: АДРЕСА_2) про зміну способу стягнення аліментів на утримання дітей, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено - 14 грудня 2018 року.

Головуючий Калініченко Л. В.