Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 761/31346/13-ц

провадження № 61-3691св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1, акціонерне товариство закритого типу «Дакрос»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року у складі судді Волокітіної Н. Б. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року у складі суддів: Пікуль А. А., Невідомої Т. О., Побірченко Т. І.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та акціонерного товариства закритого типу «Дакрос»(далі - АТЗТ «Дакрос») про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 24 липня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 400 тис. доларів США зі сплатою фіксованого процента, який становить 6,00 % річних та FIDR строком до 24 липня 2013 року. 26 вересня 2011 року укладено додатковий договір № 4 до кредитного договору, за умовами якого ОСОБА_1 були надані кредитні кошти в гривні у розмірі 3 010 813 грн 14 коп. зі сплатою 3,49 % на рік та FIDR.

У забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та АТЗТ «Дакрос» укладено договір поруки, за умовами якого товариство зобов'язалося нести солідарну відповідальність за належне виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань перед банком. Відповідачі належним чином не виконували умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 3 020 029 грн 37 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 2 866036 грн 63 коп.; заборгованості зі сплати процентів - 150 013 грн 76 коп.; пені - 3 978 грн 98 коп., яку позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, АТЗТ «Дакрос» на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 3 020 029 грн 37 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі належним чином не виконали зобов'язань, передбачених кредитним договором, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, а тому вимога банку про стягнення указаної заборгованості за простроченим кредитом, процентами та штрафними санкціями підлягає задоволенню.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 24 липня 2008 року.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та закрити провадження у справі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Шевченківського суду м. Києва від 18 травня 2016 року задоволено позов ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, таким чином існує два рішення суду щодо стягнення заборгованості, яка виникла за кредитним договором, що є стягненням у подвійному розмірі.

26 квітня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

23 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Суди установили, що 24 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 400 тис. доларів США зі сплатою фіксованого процента, який становить 6,00 % річних та FIDR строком до 24 липня 2013 року. 26 вересня 2011 року укладено додатковий договір № 4 до кредитного договору, за умовами якого ОСОБА_1 були надані кредитні кошти в гривні у розмірі 3 010 813 грн 14 коп. зі сплатою 3,49 % річних та FIDR строком до 24 липня 2023 року.

У забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та АТЗТ «Дакрос» укладено договір поруки, за умовами якого товариство зобов'язалося нести солідарну відповідальність за належне виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань перед банком.

Також в забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором 24 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки.

В червні 2013 року банк звернувся до ОСОБА_1 з досудовою вимогою щодо повернення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі у 30-денний строк з дня відправлення листа. Вказана вимога отримана відповідачем 10 липня 2013 року, проте залишена без уваги та без задоволення.

У зв'язку з наведеним, банк у травні 2014 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка виникла станом на 21 червня 2013 року у розмірі 3 020 029 грн 37 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 2 866036 грн 63 коп.; заборгованості зі сплати процентів - 150 013 грн 76 коп.; пені - 3 978 грн 98 коп. Рішенням Шевченківського суду м. Києва від 18 травня 2016 року вказаний позов задоволено.

У листопаді 2013 року банк звернувся із позовом, що розглядається, про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, яка виникла станом на 21 червня 2013 року у розмірі 3 020 029 грн 37 коп., тобто кредитор звернувся з вимогою про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором за наявності чинного рішення про звернення стягнення на майно у рахунок погашення вказаної заборгованості.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) від 18 вересня 2018 року.

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи щодо подвійності стягнення заборгованості за кредитним договором є необґрунтованими, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне та задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання не виключає можливості стягнення заборгованості за основним зобов'язанням в інший спосіб.

Відповідно до статті 410 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик