Головуючий суду 1 інстанції -Чернобривко Л.Б.
Доповідач -Лозко Ю.П.
Справа № 415/6264/17
Провадження № 22ц/782/96/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах :

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Авалян Н.М., Єрмакова Ю.В.,

за участю секретаря - Перишкіна Т.М.,

представника відповідача -Кузьминової І.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова»

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 12 січня 2018 року (суддя Чернобривко Л.Б.)

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3

до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі ВП «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова»

про визнання незаконним звільнення, зміну формулювання і дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

23 листопада 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в обґрунтування якого вказав, що працював у Відокремленому підрозділі «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на посаді підземного гірничого робітника.

12 вересня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням та порушенням відповідачем умов трудового законодавства України, а саме - несвоєчасної виплати заробітної плати, наявною заборгованістю по її сплати.

Відповідачем заява ОСОБА_3 від 12.09.2016 року про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України розглянута не була, проте був виданий наказ №919К від 11.10.2016 року про звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин з 12.09.2016 року по теперішній час.

Вважає звільнення незаконним, оскільки він не здійснював прогули, а відповідач, зловживаючи своїм становищем, навмисно затягував процедуру звільнення позивача за ч.3 ст. 38 КЗпП України, і як наслідок не розглянув заяву позивача від 12.09.2016 року про його звільнення.

Крім того, позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем трудових прав йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 10 000 гривень.

Посилаючись вимоги ст. ст. 47, 116, 235, 237-1 КЗпП України, позивач просив суд:

1) визнати звільнення з посади гірника з ремонту гірничих виробок 4 розряду дільниці ВШТ-1 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул) незаконним;

2) змінити формулювання причин звільнення та часу звільнення та визнати його звільненим з 12.09.2016 року з посади гірника з ремонту гірничих виробок 4 розряду дільниці ВШТ-1 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням адміністрацією ВП«Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору;

3) стягнути з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6681,78 грн.;

4) стягнути з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» на його користь компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000,00 гривень.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 12 січня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі ВП «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» про визнання незаконним звільнення, зміну формулювання і дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення та доводи представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення, згідно зі ст.264 ЦПК України, суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розділити між сторонами судові витрати та інше.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у повному обсязі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач у поданій відповідачу заяві про звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиплатою заробітної плати від 12.09.2016 року не вказав, з якого строку його необхідно звільнити, а 13 вересня 2016 року позивач на роботу не з'явився, що знайшло своє підтвердження з досліджених судом доказів та не заперечується сторонами, тому позивачем здійснено прогул, що стало підставою для його звільнення.

Такий висновок суду не відповідає нормам матеріального права та встановленим у справі обставинам, з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 23 червня 2006 року позивач та відповідач перебували у трудових відносинах.

Згідно довідки від 01.12.2016 року виданої товариством відповідача, заборгованість по заробітній платі ОСОБА_3 та невиплаченої останньому компенсації за затримку її виплати, за квітень 2016 р. травень 2016 р., червень 2016 р., липень 2016 р., серпень 2016 р., вересень 2016 р., жовтень 2016 р. станом на 01.12.2016 року становить - 15 087,81 гривень.

12 вересня 2016 року позивач звернувся із заявою довиконуючого обов'язки директора Відокремленого підрозділу «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова», погодженою і підписаною цього ж дня начальником дільниці, з відміткою жетонної про дату останнього виходу на роботу, а саме 11 вересня 2016 року, в якій просив звільнити його за п.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з невиплатою заробітної плати та виплатити вихідну допомогу у відповідності до ст.44 КЗпП України (а.с.170).

Однак, наказом виконуючого обов'язки директора Відокремленого підрозділу «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» № 919К від 11 жовтня 2016 року позивача звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України за здійсненні прогули без поважних причин з 12.09.2016 року по теперішній час.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Для звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України не має значення істотність порушень з боку роботодавця відносно працівника трудового законодавства, умов колективного договору та кількість, система цих порушень.

Виходячи з викладеного відповідач зобов'язаний був розірвати трудовий договір з позивачем та звільнити його з вказаної посади з 12 вересня 2016 року, оскільки 11 вересня 2016 року, це останній день виходу позивача на роботу, за власним бажанням у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю за ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Встановивши, що позивачем 12 вересня 2016 року подана вказана заява відповідачу, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про здійснені ОСОБА_3 з 13 вересня 2016 року прогули без поважних причин та законності його звільнення відповідачем за ч.4 ст. 40 КЗпП України за здійсненні прогули без поважних причин з 12 вересня 2016 року по теперішній час, адже закон визнає дисциплінарним проступком не сам по собі факт скоєння прогулу працівником, а факт скоєння прогулу без поважних причин.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Як роз'яснюється п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

З огляду на викладене вище суд вважає, що звільнення позивача за прогули за п. 4 ст. 40 КЗпП України є незаконним, оскільки відповідач зобов'язаний був розірвати трудовий договір з позивачем та звільнити його з вказаної посади з 12 вересня 2016 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України, отже вимоги позивача про зміну дати і формулювання причини звільнення є обґрунтованими.

Що стосується позовної вимоги про визнання незаконним звільнення позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул), то в цій частині позов задоволенню не підлягає, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного трудового права не відповідає способам захисту трудових прав працівника. Достатнім та дієвим захистом порушеного трудового права позивача за встановлених обставин є зміна дати і формулювання причини звільнення.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 6681,78 грн., суд вважає ці вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ч.3 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Виходячи зі змісту вказаних норм, лише в разі поновлення на роботі працівника, та (або) якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню останнього, приймається рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з цим, звертаючись до суду з даним позовом, вимог про поновлення на роботі позивачем не заявлено, що свідчить про відсутність в нього наміру продовжувати з відповідачем трудові відносини. Обставин за якими формулювання причини звільнення позивача в трудовій книжці перешкоджало його працевлаштуванню судом не встановлено, тому вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними. Крім того, згідно журналу обліку (а.с.214-215) 01.09.2016 року відповідачем видано ОСОБА_3 трудову книжку, тобто до подання останнім заяви про звільнення.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, підстав для скасування рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в зазначеній частині, апеляційний суд не знаходить, виходячи з наступного.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статті 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Обґрунтовуючи позов в частині відшкодування моральної шкоди, позивач зазначив, що завдана йому незаконним звільненням моральна шкода, полягає у тому, що він був змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та сім'ї, що призвело до психологічних хвилювань, а також постійних міркувань щодо працевлаштування, оскільки звільнення відбулось раптово, що спричинило значні моральні страждання.

Однак, позивачем не доведено обставини, на які він посилається, обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди. Напроти, встановлено, що прийнявши рішення про звільнення з роботи, позивач, не чекаючи оформлення його звільнення відповідачем, одразу виїхав за межі Луганської області.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, на підставі статті 376 ЦПК України, рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 12 січня 2018 року слід змінити, а саме: скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» про зміну формулювання і дати звільнення та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. В частині відмови в задоволенні позову про визнання звільнення незаконним та стягнення моральної шкоди рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до пп. «б» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України в постанові суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають розподілу наступним чином.

Позивачем заявлено чотири позовних вимоги, за кожну з яких підлягав сплаті судовий збір за подання позову у розмірі 551,20 грн., а всього 2204,80 грн.

З подання апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3307,20 грн. (551,20 х 4 х 1,5).

Таким чином за подання позову та апеляційної скарги загалом підлягав сплаті судовий збір у розмірі 5512 грн. (2204,80 + 3307,20)

За подання апеляційної скарги позивачем сплачено 828 грн.

Виходячи з того, що з чотирьох із заявлених позовних вимог задоволено одну, виходячи з принципу пропорційності, підлягає сплаті судовий збір на користь держави:

з відповідача ПАТ «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1378 гривень (511,20 + 826,80);

з позивача ОСОБА_3 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3306 гривень (5512 - 1378 - 828)

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 12 січня 2018 року змінити.

Скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» про зміну формулювання і дати звільнення та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Змінити наказ виконуючого обов'язки директора Відокремленого підрозділу « Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» № 919К від 11 жовтня 2016 року в частині дати звільнення ОСОБА_3 з 11 вересня 2016 року на 12 вересня 2016 року та в частині підстави звільнення з п.4 ст.40 КЗпП України (здійснення прогулу без поважних причин) на ч.3 ст.38 КЗпП України (у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути на користь держави судовий збір: з ОСОБА_3 в розмірі 3306 гривень та з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» 1378 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 23 квітня 2018 року.

Головуючий

Судді: