Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 757/33464/16-ц

провадження № 61-5312св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І.М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Пророка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, відповідачі: Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Вищого адміністративного суду України, Президента України Порошенка Петра Олексійовича,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року у складі судді Гладун Х. А. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Семенюк Т. А., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України

(далі - КМУ), Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ), Президента України Порошенка П. О. про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що внаслідок неправомірних дій виконавчої влади ОСОБА_4, ОСОБА_5 не доотримують пенсію, у зв'язку з чим, ними понесені значні матеріальні втрати та перенесені моральні страждання, заподіяні відповідачами приниженням їх честі, гідності, що вплинули на їх психічний стан, призвели до погіршення стану здоров'я, відновлення яких можливо у заявлений позивачами спосіб.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили суд відшкодувати моральну шкоду у розмірі по 51 000 грн (102 000 грн), завдану пенсійними органами, виконавчою та судовою владою України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами на підтвердження факту заподіяння їм моральної шкоди та її розміру, а також протиправної поведінки органів судової й виконавчої влади та причинного зв'язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягають скасуванню.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків судів не спростовують.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Сторонами вважаються особи, які є учасниками спірного матеріального правовідношення. При цьому, спором визнаються будь-які непорозуміння між суб'єктами права і достатньою підставою для вступу у процес і набуття правового статусу позивача є суб'єктивна впевненість, що права особи порушені, оспорені чи невизнані.

Належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом.

Між тим, судовим розглядом не встановлено, а позивачами належними та допустимим доказами не доведено порушення, невизнання чи оспорювання відповідачем - Президентом України Порошенко П. О. прав, свобод чи інтересів позивачів. Президент України не наділений повноваженнями, перелік яких визначений виключно Конституцією України, виступати в судах від імені Держави Україна, він не є учасником правовідносин щодо нарахування пенсії громадянам.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами на підтвердження факту заподіяння їм моральної шкоди та її розміру, а також протиправної поведінки органів судової й виконавчої влади та причинного зв'язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення.

Доводи касаційної скарги про те, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми Законів України та у зв'язку з цим рішення судів є неправосудними не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, судами повно та всебічно встановлено обставини справи та досліджено в повному обсязі усі наявні в матеріалах справи докази та вірно розглянуто спір.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявників із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року

та постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк