Справа № 522/405/18
Провадження № 2/522/755/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Фуцур Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі - « про надання дозволу на виїзд дитини за кордон»,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, по якому просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею 16-ти років, без супроводу та згоди батька - ОСОБА_2.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 10.09.2005 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.01.2017 року (справа №522/18877/16-ц).

Від шлюбу є донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка постійно проживає з позивачем.

Після розірвання шлюбу відповідач майже не спілкується ані з позивачем, ані з донькою. Долею доньки не цікавиться, матеріально не підтримує та уникає будь-яких контактів з позивачем та донькою.

Більш того, відразу ж після розірвання шлюбу, відповідач проживає окремо, адресу проживання не повідомляє, від виконання обов'язків щодо утримання дитини, приймання участі у її вихованні відповідач ухиляється, позивач неодноразово зверталась в усній формі, а також з допомогою електронної пошти до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією " скріншоту" електронного листа. З відповідей вбачається, що наведена його позиція спрямована також і на майбутнє, а саме відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд у подорож дитині, та рекомендує дитині після того, як виросте побачити світ, а також зауважує що лікуватись можна на території України.

Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, просила суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Представник третьої особи в судовому засіданні зазначив, що вирішення питання є передчасним.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

По справі встановлені наступні фактичні обставини.

З 10.09.2005 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.01.2017 року (справа №522/18877/16-ц).

Від шлюбу є донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка постійно проживає з позивачем.

Відповідно до довідки Департаменту інформаційних технологій МВС України від 30.01.2018 року ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

15.12.2017 року ОСОБА_2 звернувся до Органу опіки та піклування із заявою про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкування з нею.

Згідно висновку Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №01-11/128/1вих від 14.02.2018 року зобов'язано ОСОБА_1 не перешкоджати зустрічам і спілкуванню ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 та визначено способи участі у вихованні та спілкуванні шляхом встановлення систематичних зустрічей. Без присутності матері ОСОБА_1.

Відповідач ОСОБА_2 позитивно характеризується за місцем роботи та проживання.

Згідно довідки КП «Будова» №637 від 18.12.2017 року вбачається, що ОСОБА_2 виплачує аліменти на користь ОСОБА_1.

Також в матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 стосовно того, що ОСОБА_2 не заперечує надати згоду доньці ОСОБА_3 на тимчасовий виїзд за кордон у супроводі матері ОСОБА_1.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання створювати належні умови для розвиткуїї природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці.

Відповідно до 2 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинні бути забезпечені спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально та духовно.

Згідно ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 2 ст. 154 СК України передбачено, що батьки мають право звертатися за захистом прав та інтересів дітей.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», постановою КМУ № 152 від 07.05.2014 року «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення».

У відповідності до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до пункту 2 статті 6 Сімейного кодексу малолітніми дітьми, є діти до досягнення 14 років.

Згідно до ч. 1 ст. 242 Цивільного кодексу України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Згідно до ч. 1 ст. 39 Цивільного процесуального кодексу України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Заявлені вимоги позивача ґрунтуються на підставі положеньЗакону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Конвенції про права дитини, виходив із того, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості й не порушить прав відповідача батька і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні неповнолітньої дочки.

Позиція відповідача полягає у тому, що він не може надати згоду на виїзд дитини за кордон, оскільки йому не відомо, до якої країни і на який час має наміри виїхати позивач та його дочка.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Проте суд врахувує, що позивачем не зазначено, в яку конкретно країну світу необхідно надати дозвіл на виїзд дитини так на який проміжок часу.

Крім того, позивач в судовому засіданні пояснила, що на даний час в неї немає паспорта для виїзду за кордон ОСОБА_3, вона вважає, що він знаходиться у відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

З наведеного вище суд дійшов висновку, що при з'ясуванні усіх обставин по справі позивач не визначилась з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, не зазначили конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька; не врахували визначеної ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавили батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

За таких обставин суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно та неупереджено, суд вважає заявлені вимоги не обґрунтованими, тому вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити.

На підставі викладеного та керуючись: ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 258-259, 263 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі - « про надання дозволу на виїзд дитини за кордон»,- відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 04.05.2018 року.

Суддя: Р.Д. Абухін

24.04.18