Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 756/10824/15-ц

провадження № 61-7694зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Укрпрофтур»,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за заявою приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року у складі суддів: Дем'яносова М. В., Іваненко Ю. Г., Леванчука А. О., Маляренко А. В., Ступак О. В.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» (далі - ПАТ «Укрпрофтур») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 2005 року по 01 квітня 2011 року він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Укрпрофтур».

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2012 року з відповідача на його користь стягнуто недоплачену премію у сумі 79 400 грн, а рішенням цього ж суду від 15 листопада 2013 року - невиплачену компенсацію за невикористану відпустку у сумі 12 933,84 грн. Проте станом на час звернення до суду з цим позовом компенсація за невикористану відпустку йому не виплачена.

Посилаючись на ці обставини, просив суд стягнути з відповідача на свою користь 26 713,58 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 по 31 грудня 2014 року, 24 390,66 грн - за період з 01 по 30 квітня 2015 року та 23 229,20 грн - за період з 01 по 31 серпня 2015 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Укрпрофтур» на користь ОСОБА_2 511,12 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 по 31 грудня 2014 року, 466,68 грн за період з 01 по 30 квітня 2015 року та 23 229,20 грн за період з 01 по 31 серпня 2015 року.

При вирішенні спору, суд першої інстанції вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 01 грудня 2014 року по 31 грудня 2014 р. у сумі 511,12 грн, з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2015 р. у сумі 466,68 грн та за період з 01 серпня 2015 року по 31 серпня 2015 р. у сумі 23 229,20 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ПАТ «Укрпрофтур» на користь ОСОБА_2 26 713,58 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 по 31 грудня 2014 року, 24 390,00 грн - за період з 01 по 30 квітня 2015 року. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

При вирішенні спору апеляційний суд з урахуванням статті 117 КЗпП вважав, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за періоди з 01 по 31 грудня 2014 року у сумі 26 713,578 грн та з 01 по 30 квітня 2015 року у сумі 24 390,00 грн підлягають задоволенню, оскільки в ці періоди недоплачена премія за перевиконання плану у 2010 року у сумі 79 400,00 грн. та компенсація за невикористану відпустку у сумі 12 933,84 грн не були виплачені з вини відповідача. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 по 31 серпня 2015 року у сумі 23 229,20 грн задоволенню не підлягають, оскільки, відповідач 12 червня 2015 року, згідно платіжного доручення № 331 перерахував на користь ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві кошти у сумі 12 933,84 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвала мотивована тим, що апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права, а саме - статті 116, 117 КЗпП і правильно вирішив спір.

У березні 2017 року до Верховного Суду України звернулося ПАТ «Укрпрофтур» із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року у справі № 756/10824/15-ц у порядку глави 3 розділу V ЦПК України, в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, з підстав пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання заяви про перегляд), а саме:

1) неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції частини другої статті 117 КЗпП України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, на підтвердження чого заявником надані:

- ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року у справі № 6-35838ск15;

- ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року у справі № 6-38560ск15;

- ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року у справі № 755/12629/15-ц;

2) невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, на підтвердження чого заявником надана:

- постанова Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1207цс16.

Ухвалою Верховного Суду України від 13 квітня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано цивільну справу з Оболонського районного суду м. Києва.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

09 лютого 2018 року заяву про перегляд передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2018 року справу призначено до розгляду.

У заяві про перегляд ПрАТ «Укрпрофтур» просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві про перегляд доводи, колегія суддів вважає, що заява про перегляд не підлягає задоволенню з таких мотивів.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 14 вересня 2005 року позивача було призначено на посаду першого заступника Голови правління ЗАТ «Укрпрофтур».

01 квітня 2011 року ОСОБА_2 звільнено із займаної посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2012 року з відповідача на користь ОСОБА_2 стягнуто недоплачену премію за перевиконання плану у 2010 року у сумі 79 400,00 грн та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 12 933,84 грн. Проте рішення судів щодо виплати цих сум не виконані.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 01 по 31 грудня 2014 року у сумі 511,12 грн, з 01 по 30 квітня 2015 року у сумі 466,68 грн та за період з 01 по 31 серпня 2015 року у сумі 23 229,20 грн.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за періоди з 01 по 31 грудня 2014 року у сумі 26 713,58 грн та з 01 по 30 квітня 2015 року у сумі 24 390,00 грн підлягають задоволенню, оскільки в ці періоди недоплачена премія за перевиконання плану у 2010 року у сумі 79 400,00 грн та компенсація за невикористану відпустку у сумі 12 933,84 грн не були виплачені з вини відповідача.

Апеляційний суд вважав, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 по 31 серпня 2015 року у сумі 23 229,20 грн задоволенню не підлягають, оскільки відповідач 12 червня 2015 року відповідно до платіжного доручення № 331 перерахував на користь ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві кошти у сумі 12 933,84 грн.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 22 лютого 2017 року погодився із апеляційним судом щодо застосування норм матеріального права, а саме - статей 116, 117 КЗпП.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року у справі № 6-35838ск15 суд касаційної інстанції вказав, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. «Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені судом, дійшов до правильного висновку про те, що оскільки роботодавець не виплатив працівнику належні йому суми у строки, передбачені статті 116 КЗпП, з нього на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому суд вірно керувався частини другої статті 117 КЗпП та, встановивши, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2012 року, що набрало законної сили, позов ОСОБА_2 про стягнення сум, не виплачених при звільненні, задоволено частково, визначив розмір середнього заробітку із врахуванням принципу співмірності».

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року у справі № 6-38560ск15 суд касаційної інстанції погодився із апеляційним судом, який «змінюючи рішення суду першої інстанції та зменшуючи розмір стягнутого з ПрАТ «Укрпрофтур» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, правильно виходив з того, що районним судом при розрахунку сум з відшкодування затримки при звільненні був врахований розмір середньоденної заробітної плати позивача, встановлений в справі між тими ж сторонами рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 березня 2013 року».

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року у справі № 755/12629/15-ц суд касаційної інстанції погодився із висновками судів, які «частково задовольняючи позови та стягуючи середній заробіток за час затримки при звільненні за періоди з 01 вересня 2014 року по 30 вересня 2014 року, з 01 листопада 2014 року по 30 листопада 2014 року, з 01 травня 2015 року по 31 травня 2015 року, з 01 березня 2015 року по 31 березня 2015 року, з 01 січня 2015 року по 31 січня 2015 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні врахував розмір спірної суми та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та обґрунтовано застосував принцип співмірності».

У висновку, який міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1207цс16 вказано, що: «у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду».

Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу; розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду (постанова Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у справі № 205/4041/14-ц).

Відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання заяви про перегляд) суд відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Оскільки застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, то колегія суддів вважає, що обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися і підстави для задоволення заяви про перегляд відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (KHRISTOV v. UKRAINE, № 24465/04, § 33, 34, ЄСПЛ, від 19 лютого 2009 року).

Ухвалою Верховного Суду України від 13 квітня 2017 року зупинено виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2016 року до закінчення провадження у зазначеній справі.

З урахуванням того, що у задоволенні заяви про перегляд приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» відмовлено, колегія суддів поновлює виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2016 року.

Керуючись підпунктом 1 пункту першого розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, пунктом 1 частини першої статті 355, статтями 360-3, 360-5 ЦПК України (в редакції, чинній на момент подання заяви про перегляд), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року відмовити.

Поновити виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді : Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат

В.П. Курило