ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 643/5761/16-ц

провадження № 61-8278св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 3 серпня 2016 року, ухвалене у складі судді Короткого І. П., та рішення апеляційного суду Харківської області від 3 листопада 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Коваленко І. П., Коровіна С. Г., Довгаль А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося з позовом до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В. А., про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 26 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерним банком «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», і ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 2 644 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 25 грудня 2012 року і зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом. Цього ж дня між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки у забезпечення виконання кредитних зобов'язань.

Також у забезпечення виконання кредитного договору 9 червня 2008 року між ПАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку банку передано житловий багатоквартирний будинок загальною площею 6 422,9 кв.м по АДРЕСА_1, частина квартир у якому у подальшому відчужена іпотекодавцями з дозволу банку.

Позивач зазначає, що ОСОБА_5 не виконував належним чином зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року та рішенням апеляційного суду Харківської області від 7 липня 2010 року вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено і стягнено солідарно з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 заборгованість у розмірі 2 630 252,33 доларів США і 1 664 543,02 гривень.

Боржник ОСОБА_5 і поручитель ОСОБА_6 судові рішення про стягнення з них боргу не виконують і заборгованість не сплачують, тому позивач просив у рахунок погашення боргу звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка є іпотечним майном, проте неправомірно і без дозволу банку відчужена ОСОБА_4

Посилаючись на умови договору іпотеки, ПАТ АБ «Укргазбанк» просив встановити спосіб звернення стягнення на іпотечне майно шляхом надання банку права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі за договором купівлі-продажу за початковою ціною у розмірі 482 900 гривень, з наданням усіх повноважень продавця, у тому числі права на отримання у нотаріуса дублікатів правовстановлюючих документів, здійснення реєстраційних дій і будь-яких платежів за договором, отримання необхідних документів, довідок, витягів тощо.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 3 серпня 2016 року ПАТ АБ «Укргазбанк» у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом іпотеки є багатоквартирний будинок, а не окрема квартира у цьому будинку, і банк пропустив строк звернення до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позичальник допустив перші порушення умов кредитного договору у 2008 році, про оспорення іпотекодавцями договору іпотеки та порушення свого права як іпотекодержателя банк дізнався у 2012 році, а з даним позовом звернувся у 2016 році.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 3 листопада 2016 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 3 серпня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з інших правових підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що звернення стягнення на іпотечне майно шляхом надання іпотекодержателю права продажу цього нерухомого майна від свого імені будь-якій особі є виключно позасудовим способом задоволення вимог кредитора.

У листопаді 2016 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Московського районного суду м. Харкова від 3 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 3 листопада 2016 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що окрема квартира в переданому в іпотеку багатоквартирному будинку не може бути самостійним об'єктом нерухомого майна, щодо звернення стягнення на яке має право пред'явити вимоги іпотекодержатель. Зазначає, що квартира АДРЕСА_1 входить до складу переданого в іпотеку майна і була неправомірно відчужена ОСОБА_4 іпотекодавцями, які оскаржили у судовому порядку договір іпотеки і у період чинності судового рішення про визнання договору недійсним продали передане в іпотеку майно.

Посилається на те, що з вимогою до ОСОБА_4 про часткове погашення заборгованості, у межах вартості квартири, банк звернувся у листопаді 2014 року і у подальшому у зв'язку з невиконанням цієї вимоги в межах трирічного строку пред'явив позов, тому строк звернення до суду не пропущений. Вказує, що вперше позов до ОСОБА_4 подано у 2014 році, тому в силу статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривався.

Суд апеляційної інстанції, на думку заявника, помилково обґрунтував висновок про відмову в задоволенні позовних вимог посиланням на те, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки є виключно позасудовим. Вказує, що просив звернути стягнення на іпотечне майно шляхом надання за рішенням суду права здійснити його продаж від свого імені будь-якій особі, що відповідає закону і умовам договору іпотеки.

Заявник зазначає, що апеляційний суд мотивував свої висновки посиланням на норми Закону України «Про іпотеку», які регулюють порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на нього, проте банк таких вимог не заявляв.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерним банком «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», і ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 2 644 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 25 грудня 2012 року і зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом.

Цього ж дня між ПАТ АБ «Укргазбанк» і ОСОБА_6 укладено договір поруки № 20, яким забезпечено виконання кредитних зобов'язань за вказаним договором.

Також у забезпечення виконання кредитного договору 9 червня 2008 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, згідно з яким передано в іпотеку житловий багатоквартирний будинок загальною площею 6 422,9 кв.м, житловою площею 2 856,00 кв.м (в будинку розташовано 123 квартири) по АДРЕСА_1, належний іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності.

Квартира № 73, щодо звернення стягнення на яку подано даний позов, розташована у вказаному будинку.

У пункті 6.3 договору іпотеки сторони погодили, що звернення стягнення на заставне майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя одним із наступних способів: за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з домовленістю сторін.

Відповідно до пункту 6.4 договору іпотеки за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватись шляхом набуття права власності на предмет іпотеки або шляхом укладення довіреності на реалізацію предмета іпотеки у визначеному цим договором порядку.

У випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених в Законі України «Про іпотеку». При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна, здійсненої суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Заборгованість позичальника по кредитному договору вважається погашеною в день отримання іпотекодержателем від покупця за договором купівлі-продажу ціни предмета іпотеки в повному обсязі. Іпотекодержатель, реалізувавши предмет іпотеки (в силу рішення суду або даного договору), має надіслати іпотекодавцям, позичальнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки (пункт 6.6 договору іпотеки).

Згідно з пунктом 6.7 договору іпотеки за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи суму кредиту, процентів, відшкодування збитків, штрафних санкцій, а також відшкодувати витрати, пов'язані з пред'явленням вимоги за кредитним договором про зверненням стягнення та реалізацією предмета іпотеки, витрати на утримання і збереження предмета іпотеки, втрати на страхування предмета іпотеки тощо.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року визнано недійсним договір іпотеки від 9 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ПАТ АБ «Укргазбанк», та знято заборону на відчуження житлового будинку по АДРЕСА_1; відповідний запис виключено з Державного реєстру іпотек.

22 вересня 2009 року ОСОБА_5, діючи від свого імені і від імені ОСОБА_6, продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4

Судами також встановлено, що ОСОБА_5, починаючи з грудня 2008 року, зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся з позовом до нього і поручителя ОСОБА_6 щодо дострокового стягнення заборгованості.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року і рішенням апеляційного суду Харківської області від 7 липня 2010 року позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено частково та стягнено солідарно з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь банку заборгованість у розмірі 2 630 252,33 доларів США і 1 664 543,02 гривень, яка виникла станом на 23 лютого 2010 року.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 4 квітня 2012 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року, яким визнано договір іпотеки недійсним, скасоване і ухвалено у справі нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки недійсним; запис про заборону відчуження об'єкта нерухомого майна поновлено.

Позов до ОСОБА_4 щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка входить до складу іпотечного майна, ПАТ АБ «Укргазбанк» пред'явив 12 травня 2016 року.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_4 подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, звертаючись з цим позовом у травні 2016 року, пропустив трирічний строк звернення до суду з вимогами про звернення стягнення на передане в іпотеку майно в рахунок погашення кредитної заборгованості, яка виникла у 2008 році, і достроково стягнена у повному обсязі судовим рішенням у 2010 році.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у позові з інших правових підстав, вказав на те, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно шляхом надання іпотекодержателю права продати предмет іпотеки будь-якій особі здійснюється виключно в позасудовому порядку на підставі застереження, зазначеного у договорі іпотеки, тому заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на законі.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Правовідносини, які стосуються порядку звернення стягнення на передане в іпотеку майно, врегульовані Законом України «Про іпотеку».

Цим Законом визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання. Так, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони договору іпотеки можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі іпотеки, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем.

Позасудовий спосіб захисту права за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в договорі іпотеки реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки передбачене статтею 38 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що у разі, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в договорі іпотеки) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

Таким чином, сторони в договорі чи у відповідному застереженні, яке міститься в договорі іпотеки, можуть передбачити надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі іпотеки.

У договорі іпотеки від 9 червня 2008 року ПАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_5 і ОСОБА_6 погодили, що іпотекоджердатель має право продати предмет іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених у Законі України «Про іпотеку». Реалізація предмета іпотеки іпотекодержателем здійснюється в силу рішення суду або в силу даного договору (пункт 6.6 договору іпотеки).

Аналіз змісту договору іпотеки і положень статті 38 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання іпотекодержателю права здійснити його продаж не є виключно позасудовим способом задоволення вимог кредитора, оскільки можливість реалізації іпотечного майна на підставі судового рішення передбачена як умовами договору, так і Законом України «Про іпотеку».

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ПАТ АБ «Укргазбанк» просить звернути стягнення на іпотечне майно шляхом надання іпотекодержателю права продати це майно від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за процедурою, визначеною Законом України «Про іпотеку», не звернув уваги на положення статті 38 цього Закону і дійшов помилкового висновку про те, що право продажу предмета іпотеки є виключно позасудовим способом задоволення вимог кредитора. Обґрунтовуючи свої висновки посиланням на статтю 37 Закону України «Про іпотеку» і пункт 6.4.1договору іпотеки, апеляційний суд не врахував, що дана стаття і пункт договору регулюють порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на нього, проте ПАТ АБ «Укргазбанк» відповідних вимог не заявляв.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому, як визначено у статті 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) існуючого між сторонами договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором іпотеки, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

У пункті 1.1 договору іпотеки сторони погодили, що даний договір забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, які випливають із кредитного договору від 26 грудня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Укргазбанк» і ОСОБА_5, за умовами якого позичальник зобов'язаний у строк не пізніше 25 грудня 2012 року повернути банку кредит у розмірі 2 664 000 доларів США і сплатити проценти за користування ним за ставкою 12,5% річних.

Пунктом 3.2.6 кредитного договору передбачено право ПАТ КБ «Укргазбанк» вимагати дострокового виконання позичальником своїх кредитних зобов'язань у разі порушення ним умов договору.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року і рішенням апеляційного суду Харківської області від 7 липня 2010 року достроково стягнено з ОСОБА_5 і поручителя за його кредитними зобов'язаннями ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2007 року у розмірі 2 630 252,33 доларів США і 1 664 543,02 гривень.

Таким чином, пред'явивши у 2010 році вимоги до позичальника і поручителя про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування ним, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив кінцевий строк виконання основного зобов'язання, що підтверджується вказаними судовими рішеннями.

Виходячи зі змісту договору іпотеки і положень Закону України «Про іпотеку», право кредитора задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло у нього у зв'язку з невиконанням боржником пред'явлених до нього вимог про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

За таких обставин у ПАТ КБ «Укргазбанк» виникло право пред'явити позов до іпотекодавців протягом трьох років, починаючи від дня, наступного після закінчення строку, наданого боржнику для дострокового виконання кредитних зобов'язань.

Відповідні висновки щодо застосування норм права висловлені Верховним Судом України у постанові від 5 липня 2017 року у справі № 6-3116цс16.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_5 порушив умови укладеного з банком кредитного договору, у зв'язку з чим рішенням суду у 2010 році достроково стягнено з нього заборгованість, дійшов обґрунтованого висновку про пропущення позивачем трирічного строку звернення до суду з вимогами про звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення кредитної заборгованості, оскільки з цим позовом банк звернувся у травні 2016 року.

Стаття 3 Закону України «Про іпотеку» закріплює, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання.

Іпотекодержатель набуває право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі порушення боржником основного зобов'язання.

Таким чином, визначальним для встановлення моменту, з якого розпочинає перебіг трирічний строк на звернення з вимогами до іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості, є саме виникнення у кредитора права вимоги в кредитному зобов'язанні, яке є основним.

Крім того, у статті 23 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Оскільки ОСОБА_4 набув право власності на квартиру, що входила до складу будинку по АДРЕСА_1, іпотека є дійсною і для нього. Укладаючи договір іпотеки, предметом іпотеки сторони визначили житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 6422,9 кв.м, в якому розташовано 123 квартири, що не виключає звернення стягнення на окремі квартири, в тому числі на належну відповідачу.

Згідно зі статтею 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Після набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру він набув статусу іпотекодавця в уже існуючому зобов'язанні і така заміна сторони не зумовила переривання перебігу позовної давності.

Таким чином, твердження заявника про те, що перебіг строку звернення до суду за захистом порушеного права розпочався після невиконання ОСОБА_4 вимоги від 12 листопада 2014 року щодо часткового погашення ним, як новим власником обтяженої іпотекою квартири АДРЕСА_1, кредитної заборгованості, є помилковим.

Та обставина, що вперше позов до ОСОБА_4 банк подав у 2014 році і цей позов залишено без розгляду, не має правового значення для вирішення справи, оскільки за змістом частини першої статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Крім того, враховуючи виникнення у банка права звернутися до іпотекодержателів з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки у 2010 році у зв'язку зі зміною строку виконання основного зобов'язання, подання позову у 2014 році не спростовує правильність висновку суду першої інстанції про пропущення ПАТ КБ «Укргазбанк» строку звернення до суду за захистом порушеного права.

Як роз'яснив Європейський суд з прав людини позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди вирішуватимуть справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу.

За таких обставин касаційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_4 Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, неправильно визначився з характером пред'явлених ПАТ КБ «Укргазбанк» позовних вимог і дійшов помилкового висновку про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки обраним позивачем способом можливе лише у позасудовому порядку, у зв'язку з чим скасував судове рішення, яке відповідає закону.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи викладене, касаційний суд скасовує рішення апеляційного суду Харківської області від 3 листопада 2016 року із залишенням в силі рішення Московського районного суду м. Харкова від 3 серпня 2016 року.

Оскільки рішенням суду першої інстанції ПАТ КБ «Укргазбанк» у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до положень статті 141 ЦПК України правових підстав для відшкодування заявнику витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги немає.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 3 листопада 2016 року скасувати, залишити в силі рішення Московського районного суду м. Харкова від 3 серпня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик