Номер провадження: 22-ц/785/5627/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Кононенко Н.А.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 -

адвоката ОСОБА_6.,

представника Департаменту комунальної власності ОМР - Домущі В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Приватного підприємства «НОБІЛІС-ТРАНС ГРУП» про визнання свідоцтва про право власності та договору оренди недійсним, за участю третіх осіб: ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5, та за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, за участю третіх осіб: Виконавчого комітету Одеської міської ради, Приватного підприємства «НОБІЛІС-ТРАНС ГРУП»,

встановив:

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (далі - ДКВ ОМР), Виконавчого комітету Одеської міської ради (далі - ВК ОМР), Приватного підприємства (далі - ПП) «НОБІЛІС-ТРАНС ГРУП», за участю третіх осіб: ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5, про визнання свідоцтва про право власності та договору оренди недійсним - відмовлено.

Позов ДКВ ОМР до ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_5, за участю третіх осіб: ВК ОМР, ПП «НОБІЛІС-ТРАНС ГРУП», про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення - задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_8 (АДРЕСА_1); ОСОБА_4 (АДРЕСА_2); ОСОБА_9 (АДРЕСА_6); ОСОБА_5 (АДРЕСА_3); ОСОБА_10 (АДРЕСА_4); ОСОБА_3 (АДРЕСА_5) з нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 38,7 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_7, та передано його на користь ДКВ ОМР.

Стягнуто з ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_3 на користь ДКВ ОМР судові витрати у розмірі 1600,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі, а в задоволенні позовних вимог ДКВ ОМР відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, первісний позов був пред'явлений 25.05.2017 року ДКВ ОМР до ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення із нежитлового приміщення вказаних осіб, за участю третіх осіб: ВК ОМР, ПП «НОБІЛІС-ТРАНС ГРУП»(т.1, а.с.55-58). первісний позивач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_5, що підтверджується договором купівлі-продажу вищевказаної квартири від 11.07.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Драло Л.Г. (т.1, а.с.5).

Позов був обґрунтований тим, що нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 38,7 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_7, є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси, в особі ОМР, відповідно до свідоцтва про право власності від 02.02.2009 року, виданого на підставі рішення ВК ОМР від 13.01.2009 року (т.1, а.с.8).

29.04.2016 року між ПП «НОБІЛІС-ТРАНС ГРУП» (Орендар) та ДКВ ОМР (Орендодавець) був укладений договір оренди № 2/3, відповідно до якого ПП «НОБІЛІС-ТРАНС ГРУП» було надано в строкове платне користування об'єкт комунальної власності - нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 38,7 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_7, строком до 29 березня 2019 року.

Разом з тим, із позовної заяви ОСОБА_3 від вбачається, що позивач ОСОБА_3 більше ніж через 4 місяці, а саме 09.10.2017 року пред'явила позов до ОМР та ПП «НОБІЛІС-ТРАНС ГРУП» про скасування вищевказаного рішення ВК ОМР від 13.01.2009 року, визнання свідоцтва про право власності за ОМР на вказане нежитлове приміщення недійсним та визнання недійсним договору оренди № 2/3 від 26.09.2016 року.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 12 грудня 2017 року вказані позови були об'єднані в одне провадження (т.1, а.с.41).

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 і задовольняючи первісні позовні вимоги ДКВ ОМР, суд першої інстанції виходив із того, що вказане нежитлове приміщення в законному порядку перебуває у власності ОМР, а тому підстав для визнання правовстановлюючого документу на вказане нежитлове приміщення, яке було видано на ім'я ОМР, матеріали справи не містять.

Разом з тим, відповідачі за позовом ДКВ ОМР незаконно займають вказане нежитлове приміщення, яке передано в оренду ПП «НОБІЛІС-ТРАНС ГРУП», а тому зобов'язані його звільнити.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, виходячи з наступних обставини.

Як вбачається із Акту обстеження від 03.08.2016 року вказане нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 38,7 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_7, використовуються мешканцями будинку під підсобне (номера приміщень співпадають з номерами квартир користувачів, що підтверджується технічним паспортом від 04.12.2008 р. (т.1, а.с.52-64).

Крім того, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами у справі, що вказане нежитлове приміщення безпідставно зайнято фізичними особами ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_8

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що право власності на весь житловий та нежитловий фонд територіальної громади м. Одеси перейшов до Одеської територіальної громади, в особі ОМР, на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. № 331 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)», рішення Одеської обласної ради народних депутатів УРСР від 25.11.1991 р. №226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області».

У відповідності до ст. 327 ЦК України в комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, які належать територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

За змістом ст. 2 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» встановлено, що одним із об'єктів передачі з державної до комунальної власності є нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі приміщення, після виділення їх в окрему облікову одиницю на підставі розподільного балансу, об'єкти незавершеного будівництва).

Частиною 6 ст. 7 зазначеного Закону встановлено, що право власності на об'єкт передачі виникає з дати підписання акту приймання-передачі, а у випадках, передбачених законом, - з дня державної реєстрації такого права.

Відповідно до Положення «Про департамент комунальної власності Одеської міської ради», затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 року № 2752-VІ Департамент являється єдиним органом уповноваженим управляти комунальним майном територіальної громади м. Одеси. Департамент укладає цивільно-правові угоди з попереднім повідомленням постійної комісії з комунальної власності (договори оренди, купівлі-продажу, застави, дарування, користування, позички, концесії майна та інші угоди відповідно до чинного законодавства України) та контролює їх виконання, як то передбачено п. 2.2.1.18 Положення.

29 квітня 2016 року на підставі ч.1 ст. 761 ЦК України між ПП «НОБІЛІС-ТРАНС ГРУП» та ДКВ ОМР був укладений договір оренди № 2/3, відповідно до якого ПП «НОБІЛІС-ТРАНС ГРУП» було надано в строкове платне користування об'єкт комунальної власності - нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 38,7 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_7, строком до 29 березня 2019 року.

За змістом ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Пунктом 30 ч. 1 ст. 26 вищевказаного Закону передбачено прийняття рішень щодо відчуження комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання встановленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що ст.41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР

«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2. № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної злісності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Крім того, у відповідності до ч. 1. ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на викладене, нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_7, у розумінні ЦК України та відповідно до ДБН Е 2 2-15-2005 (нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду) є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин, та перебуває об'єктом оренди на підставі договору № 2/3 від 29.04.2016 року, укладеного між ДКВ ОМР та ПП «НОБІЛІС-ТРАНС ГРУП».

Таким чином, враховуючи, що з 25.11.1991р. територіальна громада м. Одеси, в особі ОМР, набула право власності, зокрема, на нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 38,7 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_7, вона має право захисту своїх прав власника вказаного нежитлового приміщення, у тому числі шляхом усунення перешкод в користуванні ним і здійснення свого права власності.

Тобто, право власності у територіальної громади м. Одеси в особі ОМР, зокрема, на спірний об'єкт виникло раніше, ніж з моменту його належного оформлення - з моменту отримання свідоцтва про право власності Серії НОМЕР_1 від 02.02.2009 року.

З огляду на викладене, та враховуючи, що позивач ОСОБА_3, рівно як і треті особи за її позовом, не мають будь-яких правовстановлюючих документів на спірне нежитлове приміщення, у суду відсутні правові підстави для задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_3 про скасування рішення ВК ОМР та визнання недійсним свідоцтва про право власності Серії НОМЕР_1 від 02.02.2009 року, виданого на ім'я ОМР.

Посилання ОСОБА_3 та її представника - адвоката ОСОБА_6 на те, що вказане нежитлове приміщення є допоміжним приміщенням до житлового будинку, розташованому по АДРЕСА_7, є безпідставними, оскільки із матеріалів справи, технічного паспорту, Акту обстеження та фототаблиць вбачається, що вказане нежитлове приміщення є окремо стоячим від багатоквартирного житлового будинку і в ньому не проходить жодних комунікацій житлового будинку, без доступу до яких неможливо здійснювати право власності і користування багатоквартирним житловим будинком.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується її учасниками, вказане нежитлове приміщення використовується третіми особами за первісним позовом в якості підсобних, для зберігання робочого інвентаря та іншого особистого майна.

Виходячи з цього, та враховуючи, що це нежитлове приміщення використовується мешканцями багатоквартирного будинку більше 60 років, вони помилково вважають, що є належними його власниками, а тому фактично не визнають позовні вимоги ДКВ ОМР.

Однак, з такими твердженнями мешканців багатоквартирного будинку погодитись не можна, оскільки жодних правових підстав, які б давали право ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, користуватись нежитловим приміщенням, загальною площею 38,7 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_7, матеріали справи не містять.

Обгрунтовуючи свою апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_6 посилався на те, що суд своєю ухвалою незаконно об'єднав дві вищевказані цивільні справи, не врахувавши, що суб'єктний склад по даним справам різний, що в свою чергу призвело до затягування справи.

Однак, з таким твердженням погодитись не можна, так як із вказаних позовних заяв ДКВ ОМР та ОСОБА_3 вбачається, що суб'єктний склад по ним фактично однаковий і спір є пов'язаним один з одним, а тому саме з метою недопущення порушення процесуальних строків, вказані позови були об'єднані в одне провадження (т.1, а.с.41).

Що стосується заяви представника ДКВ ОМР про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності, то суд обгрунтовано не погодився з нею, оскільки відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є необгрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

У зв'язку з цим, проаналізувавши встановлені обставини, суд дійшов правильного висновку, що незважаючи на пропуск строку позовної давності, яка є самостійною підставою для відмови в позові ОСОБА_3, у задоволенні її позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного рішення суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, на думку колегії суддів, судом не було враховано, що спірне приміщення є нежитловим і відповідачі за позовом ДКВ ОМР в ньому не проживають, а тому рішення суду про їх виселення є незаконним.

З цих підстав колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення суду змінити та в абзаці третьому резолютивної частини рішення слова: «…шляхом виселення…» замінити словами: «…шляхом зобов'язання звільнити…».

Крім того, обгрунтованими є доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд незаконно стягнув судовий збір з ОСОБА_3, в той час як вона звільнена від сплати судового збору.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне виключити із абзацу четвертого резолютивної частини рішення слова і цифри наступного змісту: «…ОСОБА_3 АДРЕСА_5)…».

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2018 року ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги його не спростовують, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2018 року змінити.

В абзаці третьому резолютивної частини рішення слова: «…шляхом виселення…» замінити словами: «…шляхом зобов'язання звільнити…».

Виключити із абзацу четвертого резолютивної частини рішення слова і цифри наступного змісту: «…ОСОБА_3 АДРЕСА_5)…».

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.12.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Н.А. Кононенко