ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 757/41552/17-ц

провадження № 22-ц/818/82/18

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Котелевець А.В.,

за участі секретаря: Брулевича В.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

третя особа: Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві Державної адміністрації про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 13 серпня 2018 року (в складі судді Ференчук О.В.),

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_1звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, в якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 та стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4 у розмірі ? частки з усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від дня пред'явлення позову та до досягнення нею повноліття, також просила вирішити питання судових витрат.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів роз'єднано. Виділено в окреме провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивований тим, що 07 липня 2012 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 У вказаному шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилась донька - ОСОБА_4. Шлюб за рішенням Московського районного суду м. Харкова року від 09.06.2015 року було розірвано. Дитина проживає з нею, знаходиться на її повному утриманні, відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення. Вказані обставини на її думку свідчать про невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. На підставі цього просить позбавити відповідача батьківських прав щодо доньки - ОСОБА_4.

В судовому засіданні представники ОСОБА_1 - ОСОБА_5, ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали повністю з підстав, що вказані у позові. Пояснили, що відповідач матеріальної допомоги не надає, взагалі не цікавиться життям своєї дитини, просили позов задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7, у судовому засіданні позов не визнав.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав до судового засідання не прибув, надавши заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 13 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулась на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме не з'ясовано обставини, якими обґрунтовувались вимоги позивача щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, допущено недоведеність обставин, що мали значення для справи, які суд вважав встановленими, що у своїй сукупності призвело до необґрунтованих висновків про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов'язків, а також необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.07.2012. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09.06.2015 року шлюб розірвано (Т. 1 а.с. 7, 11-13).

Від шлюбу сторони мають спільну малолітню доньку ОСОБА_4 (Т.1 а.с. 10).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15.05.2018 року з відповідача стягнуті аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини доходу щомісяця (Т. 2 а.с. 116-117).

Позивач повторно зареєструвала шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 08.08.2015 року.

Після одруження позивачка разом із донькою переїхала до м.Києва на постійне проживання.

Згідно висновку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 19.04.2018 року (а.с.26-27 т.2) Печерська районна в м. Києві державної адміністрації, як орган опіки та піклування надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2

В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Відповідно до частини 2 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків.

Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини.

Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в статті 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини.

Відповідно до висновку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 19.04.2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, питання позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 17.10.2017 року та 17.04.2018 року. Прийнято рішення про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 2627 т.2).

Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).

При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з висновком Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від19.04.2018 року, оскільки він є недостатньо обґрунтованим і таким, що суперечить інтересам дитини. В даному висновку не наведено підстав та аргументів які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, лише зазначена констатація фактів зі слів матері ОСОБА_1, щодо умов проживання сторін та їх дитини. Зокрема є незрозумілим на підставі чого Печерська районна в м. Києві державної адміністрації дійшла до такого висновку, яка робота нею проведена, щодо врегулювання даного конфлікту, чи встановлення фактичних обставин ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, взагалі відсутні будь-які дані щодо майнового стану відповідача, його характеристики, акт обстеження умов.

Посилання позивача на те, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції і не приймаються колегією суддів, оскільки судом встановлено, що між колишнім подружжям існують конфліктні відносини.

Відсутність спілкування між батьком та дитиною за таких обставин не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Також позивач пояснювала, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15.05.2018 року з відповідача стягнуті аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини доходу щомісяця. Доказів наявності заборгованості по аліментах матеріали справи не містять.

Невідвідування відповідачем дитячої поліклініки та навчального закладу не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Не надано позивачкою і доказів того, що відповідач перешкоджав їй у виїзді за кордон разом із дитиною на відпочинок. Посилання представника позивачки на те, що у разі необхідності відповідач буде заперечувати і у виїзді на лікування є тільки припущенням.

Матеріали справи не містять негативних характеристик, доказів винної поведінки відповідача та умисного ухилення його від виконання своїх обов'язків по вихованню дочки.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Стаття 81 ЦПК України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В суді апеляційної інстанції позивачкою також не надано належних та переконливих доказів того, що відповідач свідомо, внаслідок винної поведінки ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню доньки.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 13 серпня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 грудня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

А.В. Котелевець