МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/4223/18 Категорія 55
Провадження № 22-ц/812/336/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Крамаренко Т.В., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Уманової Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства Миколаївської міської ради (далі - КП ММР) «Центр захисту тварин» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2018 року, постановлене під головуванням судді Тихонової Н.С. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що у період з 01 лютого 2017 року по 04 травня 2018 року він працював на посаді юрисконсульта КП ММР «Центр захисту тварин». Згідно наказу № 49-к від 03.05.2018 року він був звільнений з займаної посади 04 травня 2018 року. Вказаним наказом була також передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 30 календарних днів. Однак, в день звільнення 04.05.2018 року КП ММР «Центр захисту тварин» письмово не повідомило його про нараховані суми належні йому при звільненні та не здійснило виплату належних коштів (заробітної плати за квітень і травень 2018 року та компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки), що вважає грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Згідно довідки про доходи № 208-05 від 23.05.2018 року середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці його роботи склала 18666 грн., а отже його середньоденна заробітна плата складає 455,27 грн. Також, позивач зазначив, що 01 червня 2018 року він звернувся з листом до КП ММР «Центр захисту тварин» з проханням виплатити йому середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні, але до теперішнього часу жодної відповіді не отримав. Посилаючись на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, а також на те, що до теперішнього часу відповідачем не проведено з ним повного розрахунку при звільненні та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду всупереч приписам ч. 1 ст. 83, ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України йому не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позивач просив суд стягнути з КП ММП «Центр захисту тварин» на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Судом вирішено стягнути з КП ММР «Центр захисту тварин» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку, за період з 05.05.2018 року до 31.05.2018 року в розмірі 7 339 грн. 59 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на грубе порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач звернувся до суду із відзивом на апеляційну скаргу КП ММР «Центр захисту тварин», в якому просив апеляційну скаргу задовольнити частково та постановити нове рішення про стягнення з КП ММР «Центр захисту тварин» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 05.05.2018 р. до 20.09.2018 р. за 95 робочих днів в розмірі 43250 грн., вважаючи зроблений розрахунок як судом, так і апелянтом невірним.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Позивач просив апеляційну скаргу задовольнити частково, скасувати рішення та постановити нове про стягнення з КП ММР «Центр захисту тварин» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 05.05.2018 р. до 20.09.2018 р. в розмірі 43250 грн.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, судом встановлено, що відповідно до записів в трудовій книжці ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з КП ММР «Центр захисту тварин» та був звільнений за згодою сторін згідно з наказом № 10-1 від 04.05.2018 року.

Відповідно до довідки, виданої КП ММР «Центр захисту тварин» від 23.05.2018 року за вих. № 208-05, середньоденна заробітна плата позивача з урахуванням нарахованої заробітної плати за останні два місяці перед звільненням складала 455 грн. 27 коп.

Згідно Розрахункового листка за травень 2018 року, у травні 2018 року відповідач здійснив дві виплати позивачу: 23.05.2018 року на суму 1 867,73 грн. за квітень 2018 року, та 31.05.2018 року на суму 8 150,42 грн. за травень 2018 року. До складу останньої виплати входить заробітна плата за три відпрацьовані дні травня та компенсація відпустки. Отже, заборгованість за підприємством на кінець травня 2018 року відсутня. Доказів того, що відповідач затримав виплату позивачу заробітної плати пізніше, ніж 31 травня 2018 року, останнім суду не надано.

Лист Управління держпраці у Миколаївській області від 27.07.2018 року наданий позивачем, суд визнав неналежним доказом у даній справі, оскільки з його змісту випливає, що відповідач не дотримується строків виплати заробітної плати звільненим працівникам, однак серед перерахованих працівників, кому своєчасно не виплачена заробітна плата при звільненні, позивач відсутній.

Доводи відповідача щодо неможливості своєчасної виплати заробітної плати позивачу через недостатнє фінансування та обізнаність останнього про скрутне матеріальне становище підприємства не прийняті до уваги судом першої інстанції, оскільки вказані обставини не є поважними причинами для затримки розрахунку з працівником при звільненні.

Суд першої інстанції також вважав, що посилання відповідача на те, що невиплачені позивачу при звільненні кошти не є складовими заробітної плати, спростовуються матеріалами справи, згідно яких позивачу невиплачена частина заробітної плати та компенсація за невикористану щорічну відпустку, та чинним законодавством.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив також з того, що згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» та Наказу Державного комітету-статистики України № 5 «Про затвердження інструкції зі статистики заробітної плати» від 13 січня 2004 року структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у тому числі компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, суми виплат, пов'язані з індексацією заробітної плати, матеріальна допомога, яка надається всім або більшості працівників, та виплати соціального характеру.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 05.05.2018 року по 31.05.2018 року (17 робочих днів).

Приймаючи рішення по справі, суд посилався також на те, що будь-яких доказів, які б спростовували наявність заборгованості перед позивачем по виплаті заробітної плати при звільненні, відповідач також не надав, більш того відповідач не заперечував того, що розрахунок з позивачем був проведений із запізненням.

Таким чином, враховуючи вищевказані положення законодавства по розрахунку середнього заробітку за час затримки, час затримки виплати позивачу заборгованості по заробітній платі та розміру середньоденної заробітної плати позивача, суд дійшов висновку, що на користь позивача слід стягнути середній заробіток в розмірі 7 339 грн. 59 коп. (455 грн. 27 коп. х 17 робочих днів).

Проте, з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом правильно встановлено, що позивач був звільнений з роботи 04 травня 2018р. При звільненні з ним не був проведений остаточний розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 31 травня 2018р. Отже, відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.05.2018 року по 31.05.2018 року.

Проте, при визначенні кількості робочих днів, які припадають на період з 05.05.2018 року по 31.05.2018 року, судом була допущена помилка. Так, суд помилково визначив, що кількість робочих днів складає 17, тоді як вона складає 16 робочих днів з урахуванням того, що 28 травня, 09 травня та 05 травня були вихідними днями.

Так, на 27 травня 2018р. (неділю) припадає релігійне свято Трійця ( ст. 73 КЗпП України). Згідно ч.3 ст. 57 КЗпП України у випадку, коли святковий або неробочий день (ст. 73) збігається з вихідним днем, вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого. Отже, 28 травня 2018р. був вихідним днем.

09 травня 2018р. згідно ст. 73 КЗпП України є святковим днем.

05 травня 2018р. на підприємстві також був вихідним днем за календарем. Оскільки згідно наказу № 16-П від 02.01.2018р. про перенесення робочих днів у 2018р. з метою створення сприятливих умов для святкування, зокрема, 1 травня, а також забезпечення раціонального використання робочого часу згідно розпорядження КМУ «Про перенесення робочих днів у 2018р» робочий день з понеділка 30 квітня 2018р. було перенесено на суботу 21 квітня 2018р., а не на суботу 05 травня 2018р., як посилався позивач.

При цьому колегія суддів враховує, що перенесення робочого дня з понеділка 30 квітня на суботу 5 травня, яке передбачене розпорядженням КМУ «Про перенесення робочих днів у 2018р» №1-р від 11 січня 2018р. має рекомендаційний характер для керівників підприємств, установ та організацій.

Власник або уповноважений ним орган у разі застосування рекомендації Кабінету Міністрів України згідно ч.5 ст. 67 КЗпП України не пізніше ніж за два місяці видає наказ (розпорядження) про перенесення вихідних та робочих днів на підприємстві, в установі або організації, погоджений з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що і було зроблено відповідачем.

Не врахував суд також того, що згідно наказу № 105-К від 03.08.2018р. про виплату звільненим працівникам середнього заробітку за весь час затримки належних коштів при звільненні по день фактичного розрахунку, зокрема позивачу за 16 робочих днів, позивачу був нарахований середній заробіток у розмірі 7284,32 грн. Нарахування середнього заробітку було проведено відповідно до вимог постанови КМУ № 100 від 08.02.1995р. з наступними змінами, виходячи з середньоденної заробітної плати позивача - 455,27грн.

Оскільки відповідач, як роботодавець, є податковим агентом, із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні були утримані належні податки та збори, а саме податок на доходи фізичних осіб- 1311,18грн. та військовий збір 109,27грн.

21 серпня 2018р. відповідач виплатив позивачу 5863,87 грн. середнього заробітку за 16 робочих днів затримки розрахунку при звільненні ( 455,27грн.х 16-1311,18грн.- 109,27грн.= 5863,87 грн.).

Зазначені обставини свідчать про те, що на час ухвалення рішення судом ( 20 вересня 2018р.) відповідачем було здійснено виплату належної позивачу суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 16 робочих днів, які припадають на період з 05 травня 2018р. по 31 травня 2018р.

Ствердження позивача про те, що на період з 05 травня 2018р. по 31 травня 2018р. припадає 18 робочих днів, з урахуванням викладеного в тексті постанови, є необґрунтованими.

Необґрунтованими є також вимоги позивача стосовно того, що суд повинен був стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до дати ухвалення рішення (20 вересня 2018р.), так як, виплачуючи належні йому від підприємства суми 31 травня 2018р., відповідач не включив до їх складу середній заробіток за період з 05 травня по 31 травня 2018р., що свідчить на думку позивача про те, що 31 травня 2018р. з ним не було проведено остаточного розрахунку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до положень ч.1 ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Ст.2 Закону України «Про оплату праці» закріплена структура заробітної плати, до якої входять основна, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата -це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до пп.3.9 п.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України № 5 від 13.01.2004р., суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не належать до фонду оплати праці.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що розмір належних працівникові сум від підприємства визначається на день його звільнення з урахуванням положень про структуру заробітної плати і саме ці суми повинні бути виплачені працівникові у строки, передбачені ч.1 ст. 116 КЗпП України. Невиплата саме цих сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати. Тобто, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за своєю правовою суттю є державною гарантією, встановленою законодавством у разі не виплати працівникові всіх належних йому при звільненні сум, а тому не входить до складу заробітної плати, право на яку працівник мав до його звільнення.

Належні позивачу на день звільнення суми були виплачені відповідачем 31 травня 2018р. Отже, остаточний розрахунок з ним, тобто виплату належних позивачу на день звільнення сум, було здійснено відповідачем 31 травня 2018р. Тобто, 31 травня 2018р. є днем фактичного розрахунку і позивач набув право на отримання від відповідача середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 05 травня по 31 травня 2018р.

З урахуванням викладеного, вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до дня постановлення рішення судом першої інстанції( 20 вересня 2018р.) є необґрунтованими.

Вимоги відповідача про закриття провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмету спору також є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" ( п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Оскільки позивачем оспорюється період, за який відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, так як він наполягає, що цей період становить 95 робочих днів з 05 травня 2018р. по 20.09.2018р., то навіть у разі доведення того, що відповідачем сплачено вірно суму, належну позивачу, а також того, що ним вірно визначено період затримки розрахунку при звільненні, у правах і обов'язках сторін залишається невизначеність, а це не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Проаналізувавши встановлені обставини у справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з тим, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 05 травня по 31 травня 2018р. відповідачем було добровільно сплачено під час розгляду справи судом до ухвалення рішення у справі, а вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 31 травня 2018р. по 20 вересня 20187р. є необґрунтованими.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 13 грудня 2018 року.