КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/5890/17 Головуючий у І інстанції - Арапіна Н.Є.
апеляційне провадження №22-ц/824/206/2018 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Ігнатченко Н.В.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

встановив:

ОСОБА_3 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, мотивуючи свої вимоги тим, що з 27 квітня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року було розірвано.

Від шлюбу мають малолітню дитину - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який знаходиться на утриманні позивача.

Відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться ним, не виявляє бажання піклуватись про дитину.

Крім того, відповідач не сплачує аліменти на утримання малолітнього сина, внаслідок чого станом на 01 березня 2017 року виникла заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 36000 грн.

Просила суд, позбавити ОСОБА_4, батьківських прав у відношенні малолітньої дитини - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах матеріального та процесуального законодавства.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що відповідно до висновку Служби у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 23 листопада 2017 року №100-20566 орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_4 відносно малолітньої дитини - сина ОСОБА_5.

Однак, суд першої інстанції не погодився з висновком органу опіки та піклування, мотивуючи це тим, що висновок обґрунтований лише повторною неявкою відповідача на засідання Комісії з питань захисту прав дитини.

Апелянт, стверджує, що такі висновки не відповідають дійсності, оскільки це можна встановити з тексту самого висновку органу опіки та піклування.

Просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 27 квітня 2012 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року було розірвано (а.с.7,16-17).

Від шлюбу мають малолітню дитину - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8-10,11).

Підставою для позбавлення батьківських прав позивачем зазначено, що відповідач не приймає участі у вихованні дітей, не цікавиться ними, не виявляє бажання піклуватись про дітей, та не сплачує аліменти на утримання малолітньої дитини.

На підтвердження зазначених обставин позивачем надано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошові сумі у розмірі 2 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 01 вересня 2015 року і до досягнення повноліття (а.с.12-14), довідку-розрахунок Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 01 березня 2017 року №53276389/1, відповідно до якої загальна заборгованість ОСОБА_4 по сплаті аліментів станом на 01 березня 2017 року становить у розмірі 36 000,00 грн. (а.с.21-22), довідку Комунального дошкільного навчального закладу комбінованого типу «Журавлик» від 18 січня 2017 року, що ОСОБА_4 не приймає участі у вихованні дитини, не приводить в дитячий садочок та не забирає, на батьківські збори не з'являється (а.с.29), довідку-розрахунок Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 01 вересня 2017 року №53276389/1, відповідно до якої загальна заборгованість ОСОБА_4 по сплаті аліментів станом на 01 вересня 2017 року становить у розмірі 48 000,00 грн. (а.с.85-86), інформаційний лист Дніпровського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 10 жовтня 2017 року, яким повідомлено, що реєстрація смерті ОСОБА_4 відділом не проводилася (а.с.129).

Згідно висновку Служби у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 23 листопада 2017 року №100-20566 Орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_4, 1974 року батьківських прав відносно малолітньої дитини - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.108).

Висновок органу опіки та піклування обґрунтований лише тим, що відповідач повторно не з'явився на засідання Комісії з питань захисту прав дитини, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків відносно дитини. При цьому у висновку відсутні відомості щодо заходів, які приймалися для з'ясування причин невиконання відповідачем батьківських обов'язків.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не зверталася до органу опіки та піклування за захистом прав дитини, цим органом не приймалися заходи щодо усунення причин невиконання відповідачем своїх обов'язків по вихованню дитини.

Отже, з урахуванням того, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою впливу на осіб, які не виконують обов'язків по вихованню дитини, та встановлених обставин щодо не врегулювання питання щодо невиконання відповідачем обов'язків по вихованню дитини органами опіки та піклування.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У пунктах 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

На аналогічні норми права посилається в своїй постанові від 23 січня 2018 року Верховний Суд (провадження №61-753св18).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Матеріали справи не містять переконливих доказів, які б давали підстави характеризувати відповідача з негативної сторони або його подальше небажання виконувати батьківські обов'язки.

Позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_4 було б крайнім заходом, що є недоречним.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Викладені в апеляційній скарзі доводи на думку колегії суддів є не переконливими та такими, що не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 09 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

Н.В. Ігнатченко