Провадження №22-ц/812/372/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

7 грудня 2018 року м. Миколаїв

справа № 489/371/18

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою, поданою представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 26 вересня 2018 року у складі судді Рум'янцевої Н.О. у приміщенні цього суду, повний текст якого складений 18 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач зазначав, що 23 серпня 2017 р. між ним та відповідачем було укладено договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4, відповідно до якого остання зобов'язалася повернути йому до 23 січня 2018 р. 120 000 грн., однак, борг не повернула. 08 вересня 2017 року, у зв'язку з втратою оригіналу договору позики, він звернувся до приватного нотаріуса з заявою про видачу дубліката договору позики, яка була задоволена.

Посилаючись на викладене, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь вищевказану суму боргу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та невірне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. На думку апелянта, висновок суду про недоведеність факту неповернення відповідачем коштів за договором позики є помилковим, оскільки належних та допустимих доказів цього ОСОБА_2 не було надано.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_1 - ОСОБА_3 і ОСОБА_5 - підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_2 та її представник - адвокат ОСОБА_6 заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт неповернення відповідачкою коштів за договором позики, позивачем не доведений, а доводи позовної заяви спростовуються поясненнями відповідачки про те, що 5 вересня 2017 року вона повернула борг позивачу, та свідка ОСОБА_7, яка бачила як ОСОБА_2 віддавала ОСОБА_1 гроші, а також фактом відсутності у позивача оригіналу договору позики.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладання всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За приписами абзацу 1 частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Судом встановлено, що 23 серпня 2017 року сторонами укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в Реєстрі за № 3449. Відповідно до умов цього договору Позикодавець ОСОБА_1 передає у власність Позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 120000 грн. готівкою, а Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцю таку ж суму грошових коштів у строк до 23 січня 2018 року без процентів.

За умовами Договору позика повертається шляхом передання грошових коштів готівкою Позикодавцю у межах міста Миколаєва за адресою, вказаною Позикодавцем.

Згідно пункту 2.4. укладеного сторонами Договору позика вважається повернутою, а Договір позики виконаним після отримання Позичальником другого примірника цього договору з відміткою Позикодавця про повернення йому грошей в повному обсязі.

Відповідно до пунктів 2.2., 4.3. Договору на момент підписання сторонами цього Договору ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримала у позику зазначені у Договорі кошти.

Факт укладання даного договору позики та отримання коштів від ОСОБА_1 в сумі 120000 грн. на умовах вказаного договору відповідач ОСОБА_2 визнавала як у суді першої, так і апеляційної інстанції.

Отже, факт виконання позивачем свого обов'язку за договором позики щодо передачі відповідачці у борг обумовленої договором суми - 120000грн. - є доведеним.

Виходячи з вимог абз. 1 ч. 1 ст. 1049, ч. 3 ст. 545 ЦК та п. 2.4. укладеного сторонами Договору належним та допустимим доказом (у розумінні статей 77, 78 ЦПК України) виконання відповідачем свого обов'язку з повернення боргу позивачу є наявність у ОСОБА_2 Договору позики з відміткою ОСОБА_1 про повернення йому грошей в повному обсязі, оскільки відповідно до положень частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте, відповідачем ОСОБА_2 такого доказу виконання свого обов'язку за договором не було надано.

Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов'язання за договором позики.

За такого, сама по собі відсутність у позивача оригіналу договори позики (зі слів його представників оригінал було загублено), враховуючи доведеність факту отримання відповідачем суми позики, не свідчить про виконання боржником ОСОБА_8 свого обов'язку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом майже одразу після настання строку зобов'язання - 25 січня 2018 року, про існування даної цивільної справи відповідачці було відомо вже 15 березня 2018 року, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про отримання ОСОБА_8 копій позовних матеріалів та процесуальних документів про відкриття провадження у справі та забезпечення позову, а також зміст її відзиву на позов (а.с. 61, 62, 67).

Аналізуючи викладені обставини, колегія суддів не може прийняти до уваги пояснення ОСОБА_2 про те, що при поверненні нею боргу позивачу, той передав їй оригінал Договору позики з відміткою про повернення йому грошей., але у березні 2018 року вона знищила обидва примірника Договору (свій та ОСОБА_1.), вважаючи їх непотрібними.

Таким чином, відповідно до вищевикладених вимог закону, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за договором позики від 23 серпня 2017 року в розмірі 120000 грн..

З огляду на викладене, відповідно до ст.376 ЦПК України оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про задоволення позову ОСОБА_1

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позову (1200грн.) та апеляційної скарги (1800грн.) в загальному розмірі 3000грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу, подану представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23 серпня 2017 року в розмірі 120000грн. (сто двадцять тисяч гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування судового збору в загальному розмірі 3000грн. (три тисячі гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено12 грудня 2018 року