Постанова

Іменем України

01 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 466/563/16-ц

провадження № 61-5172св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

(далі - «Дельта Банк», банк) звернулось із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 155 036, 62 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 24 липня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк»), правонаступником якого у спірних правовідносинах є ПАТ «Дельта Банк», та відповідачем ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 201-021/ФКВ-08, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти у сумі 17 930, 00 дол. США із встановленою процентною ставкою 10, 30 % річних на строк до 23 липня 2015 року. Відповідач порушувала умови договору, не виконувала належним чином взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків, внаслідок чого у утворилась заборгованість за кредитом, яка на 29 грудня 2015 року становить 155 036, 62 грн, з яких сума кредиту - 87 968, 68 грн, відсотки - 16 146, 23 грн, комісія - 12 809, 82 грн, пеня - 41 673, 16 грн, сума за ставкою 3 % від простроченої суми за кредитом - 1 879, 21 грн, сума за ставкою 3 % від прострочених доходів за кредитом - 559, 52 грн. Зважаючи на викладене, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача зазначеного боргу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 24 липня 2008 року

№ 201-021/ФКВ-08у у сумі 155 036, 62 грн, з яких: сума кредиту 81 968, 68 грн; відсотки 16 146, 23 грн; комісія 12 809, 82 грн; пеня 41 673, 16 грн; сума за ставкою 3, 00 % від простроченої суми за кредитом 1 879, 21 грн; сума за ставкою 3, 00 % від прострочених доходів за кредитом 559, 52 грн; здійснено розподіл судових витрат.

У своїх висновках суд першої інстанції посилався на те, що банк зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином й у повному обсязі, надавши позичальнику суму кредиту, ОСОБА_4 свої зобов'язання належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилась істотна за розміром заборгованість. Наведений банком розмір заборгованості відповідачем спростований не був, з огляду на що суд зробив висновок про задоволення позову повністю.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року у частині стягнення комісії у розмірі 12 809, 82 грн скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вимоги про стягнення комісії, в іншій частині рішення залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції у частині встановлення неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань, зазначивши, одночасно, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не врахував, що, встановивши в кредитному договорі умови про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за зазначеною комісію надаються позивачу. Позивач нараховував, а відповідач сплатила суму комісію за послуги, що супроводжують кредит: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним. Верховний Суд України сформулював зазначену правову позицію у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. З урахуванням зазначеного апеляційний суд вважала, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про задоволення позову в частині стягнення комісії у сумі 12 809, 82 грн.

ПАТ «Дельта Банк», не погодившись із зазначеним рішенням суду апеляційної інстанцій у частині відмови у позові, у січні 2018 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило рішення суду апеляційної інстанції у частині відмови у позові скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині вимог.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема, заявник посилався на те, що сторони погодили умови договору, згідно із якими позичальник дала згоду стосовно умови про сплату банкові комісії, тривалий час сплачувала її, отже відмова суду у цій частині є незаконною. Також зазначив, що названа умова договору не визнана недійсною, а тому в силу презумпції правомірності правочину підлягає виконанню.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 24 липня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір

№ 201-021/ФКВ-08, на виконання якого банк надав відповідачу кредитні кошти у сумі 17 930, 00 дол. США із встановленою процентною ставкою 10, 30 % річних на строк до 23 липня 2015 року.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь ПАТ «Дельта Банку», відповідно до пункту 4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а згідно з пунктом 4.2 унаслідок передачі ТОВ «Укрпромбанком» ПАТ «Дельта Банку» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банку» перейшли (відступлене) право вимагати (замість ТОВ «Укрпромбанку») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором від 24 липня 2008 року № 201-021/ФКВ-08.

Відповідач порушила умови договору, не виконувала належним чином взяті на себе зобов'язання з повернення кредиту та сплати відсотків, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість за кредитом, яка на 29 грудня 2015 року становить 155 036, 62 грн, з яких сума кредиту - 87 968, 68 грн, відсотки - 16 146, 23 грн, комісія - 12 809, 82 грн, пеня - 41 673, 16 грн, сума за ставкою 3 % від простроченої суми за кредитом - 1 879, 21 грн, сума за ставкою 3 % від прострочених доходів за кредитом - 559, 52 грн.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення виконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів».

У Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№ 15-рп/2011 визначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, згідно із Законом України від 1 грудня 2005 року № 3161-ІV) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві

будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Згідно з абзацом 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції згідно із Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, Верховним Судом враховано, що на позивача покладаються додаткові обмеження, пов'язані з особливостями здійснення банківської діяльності. Так, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згадане обмежувальне регулювання міститься, зокрема, у пункті 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, згідно з яким банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Наведене обмеження було чинним на момент укладення з відповідачем у цій справі кредитного договору, що позбавляло кредитну установу вимагати сплати на свою користь будь-яких платежів, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, незалежно від змісту й умов укладеного договору.

Проте, суд першої інстанції не дав належну правову оцінку тому, що умовою пункту 1.7 договору передбачено комісійну винагороду банку за управління кредитом у розмірі 0,2 %, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є неправомірним. Додатково, банк не зазначив й не обґрунтував, які саме послуги за наведену комісію надавалися відповідачу як позичальнику.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Таким чином, хоча умова кредитного договору про обов'язок сплачувати комісію за обслуговування кредиту не є нікчемною за своєю правовою природою станом на час його укладення, втім включення до змісту названого договору та виконання такої умови порушувало імперативні приписи Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що є неприпустимим для банків у відносинах зі споживачами.

Верховний Суд виходить з того, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України, а відносини банку з клієнтом - споживачем - регулюються законодавством про захист прав споживачів. У наведених правовідносинах свобода договору істотною мірою обмежена та підкоряється імперативному державному регулюванню як законами, так й відповідними нормативно-правовими актами Національного банку України.

А отже, стягнення з клієнта таких видів платежів, які не пов'язані з наданням певного роду послуг банком клієнтові, вимога сплати яких заборонена Національним банком України, що покладає певні обмеження на кредитну установу незалежно від час укладення кредитного договору та включення певних умов у його текст.

У наведених висновках Верховний Суд під час вирішення цього спору зобов'язаний врахувати правову позицію, викладену у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 367/8235/13-ц, щодо застосування тих самих норм права у подібних обставинах.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у відповідній частині, суд апеляційної інстанції обґрунтовано взяв до уваги зазначені вимоги закону та правові висновки Верховного Суду України та дійшов правильного висновку про відмову у позові банку про стягнення заборгованості за комісією.

Не є обґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що відповідач не зверталася з позовом про визнання недійсним кредитного договору. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором (правова позиція Верховного Суду України, наведена у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15).

Оскільки касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» не містила вимог про перегляд рішень у частині задоволення позову, згідно з вимогою статті 400 ЦПК України, судом касаційної інстанції справа у цій частині не переглядалась.

Зважаючи на встановлення правильного застосування норм матеріального права судом апеляційної інстанції, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, Верховний Суд зробив висновок про необґрунтованість вимог касаційної скарги.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик