ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/394/18 Справа № 214/3899/17 Суддя у 1-й інстанції - Чернова Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року, ухваленого суддею Черновою Н.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 10 вересня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 який пізніше уточнила про виселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та витребування інформації, просила зобов'язати виселитися з приміщення, яке знаходиться за адресою:АДРЕСА_1 у м.Кривому Розі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

В мотивування заявлених вимог, представник позивача ОСОБА_5 зазначила, що 14 червня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу мають спільну дитину, доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також під час шлюбу , як подружжям та батьками виховувались діти відповідача ОСОБА_2 від першого шлюбу, сини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Подружнє життя не склалося через зраду дружини.

11 січня 2017 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу розірвано. Після розлучення вони проживають в спірній квартирі, яка належить позивачу відповідно до договору дарування.

Відповідачі постійно погрожують позивачу, не дають можливості користуватися побутовими приладами, зачиняють ванну кімнату та санвузол, відключають електроенергію на той час, коли він знаходиться вдома. ОСОБА_2 маніпулює їх спільною дитино, донькою - ОСОБА_8, приховує її, не дає спілкуватись. Після повернення позивача з відрядження, йому стало відомо, що в його квартирі з'являється коханець колишньої дружини. Він вважає, що такі дії є неприпустимі по відношенню до їх спільної дочки. Проживання в спірній квартирі є неможливим., оскільки позивачу постійно погрожують колишня дружина та її сини позбавленням життям або створенням жахливих умов життя, у зв'язку з чим він неодноразово викликав поліцію. Відповідач ОСОБА_2 виливала на позивача кип'яток та провокує сварки. ОСОБА_2 відмовляється переїхати до своєї матері - ОСОБА_9, яка проживає на мікрорайоні СонячномуАДРЕСА_2 у м.Кривому Розі. Позивач вважає, що своїми діями відповідачі створюють умови, при яких їх сумісне проживання є неможливим, у зв'язку з чим він змушений звернутися до суду.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року вимоги уточненої позовної заяви ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення, усунення перешкод для користування житловим приміщенням та витребування інформації, задоволені.

Усунено ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_5 в м.Кривому Розі Дніпропетровської області шляхом виселення з неї ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про часткове скасувсання рішення суду в частині задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні спірним житлом , шляхом висилення ОСОБА_2 з квартири та ухвалення в цій частині нового рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_5 в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, шляхом висилення ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, вказує на те, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення не взяв до уваги, що в спірній квартирі, яка належить позивачу на праві власності зареєстрована та постійно проживає з нею їх рідна донька малолітня ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4. При цьому зазначає, що суд не залучив до участі у справі відповідний орган опіки та піклування, а отже не зясував думку представника органу щодо виселення з квартири матері малолітньої дитини, що призвело до порушення прав малолітньої доньки і свідчить про неврахування судом фактичних обставин справи. Також, вказує, що вона одна доглядає і виховує спільну з позивачем доньку на утримання якої останній сплачує аліменти за рішенням суду.

Окрім того, вважає, що суд незаконно визнав належним і допустимим доказом лист Саксаганського відділення поліції ГУ НП в Дніпропетровській області від 04.07.2017 за №5105, який не містить відомостей щодо порушення прав позивача у користуванні спірним житлом. Також зазначає, що суд взяв до уваги Акт про неможливість сумісного проживання від 05.06.2017, складений сусідами, при цьому не викликав їх до суду і не опитав, тобто не переконався у дійсності засвідчених ними пояснень. Також зазначає, що суд проігнорував її клопотання від 13.10.2017, подане через канцелярію суду щодо виклику і допиту свідків.

Відповідач наголошує на тому, що судом не було встановлено, що вона понад 1 рік не мешкає в спірній квартирі та має інше житло для проживання з малолітньою дитиною, донькою позивача. Вважає, що суд не в повному обсязі дослідив надані нею докази та пояснення по справі, в результаті чого ухвалив незаконне та необґрунтоване судове рішення, яке не відповідає вимогам цивільного законодавства, а отже підлягає скасуванню.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, представник позивача ОСОБА_10, просить відмовити відповідачу у задоволенні її апеляційних вимог у повному обсязі, залишивши рішення суду першої інстанції, як законне і обґрунтоване, без змін.

Зокрема зазначає, що посилання відповідача в апеляційній скарзі на положення ст.19 СУ України не стосується суті розгляду даної справи, оскільки між сторонами відсутній спор щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця її проживання, висилення або зняття з реєстрації, а відповідач жодного разу не намагалася уладнати питання, на яке вона посилається у скарзі, а отже посилання відповідача про незалучення до участі у справі відповідний орган опіки та піклування, є необґрунтованими, такими, що не стосуються суті спору.

Окрім того, представник позивача вказує на те, що спільна малалітня дитина зареєстрована в квартирі належній позивачу на праві власності, позивач гідно виконує батьківські обов'язки, цікавиться життям доньки, забезпечує усі її потреби задля гідної її життєдіяльності. Звертає увагу, що позивачем і її представником під час розгляду справи в суді першої інстанції свідомо затягувався судовий розгляд, про, що відображено в судовому рішенні. Посилання відповідача на те, що вона не має іншого житла придатного для проживання з малолітньою дитиною, не відповідають дійсності, оскільки у довідці Управління житлово-комунального господарства м.Кривого Рогу, наданої на запит суду зазначено, що відповідач приймала участь у приватизації трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3, і тому вона має право на проживання та реєстрацію у вказаній квартирі.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши відповідача ОСОБА_2 та її представника - адвоката ОСОБА_11, які, кожен окремо у повному обсязі підтримали вимоги апеляційної скарги і просили їх задовольнити, думку позивача ОСОБА_1, який, заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 11 січня 2017 року шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 розірвано. (а.с.8)

ОСОБА_1 є власником житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, загальною площею 64,1 кв.м., яке належить йому на праві власності, що підтверджується договором дарування квартири від 08.06.2010 року, зареєстрований в реєстрі №1739 та Витягом КП «Криворізьке БТІ» ДОР №27152576 від 30.08.2010 року (а.с.9, 10).

Відповідно до акту Обслуговуючого кооперативу Житлово-будівельний кооператив «Рассвет-18» від 05.06.2017 про неможливість спільного проживання в одному житловому приміщенні, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_4 у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, засвідчений підписами сусідів будинку АДРЕСА_6 (а.с.11)

При цьому, дослідженням матеріалів справи та обставин встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача, а відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є її синами від першого шлюбу, тобто не є родичами прямої лінії.

Судом також встановлено, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у володінні та користуванні житловим приміщенням, яке йому належить на праві власності, а саме відповідачі постійно чинять сварки, допускають застосування фізичного насилля.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався положеннями статей 15, 16, 317, 319, 383, 386, 391 ЦК України, ст.116 ЖК УРСР та виходив з того, що відповідачі вселилися в житлове приміщення належне позивачу за його згодою та вільним волевиявленням власника квартири, однак після вселення відповідачі почали чинити йому перешкоди в користуванні квартирою та порушувати правила співжиття.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення позовних вимог щодо відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не оскаржується, тому, відповідно до вимог 367 ЦПК України, правильність висновків суду першої інстанції в цій частини колегією суддів не перевіряються.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі, з наступних підстав.

За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення суду в частині виселення відповідача ОСОБА_2 не відповідає зазначеним вимогам закону.

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 посилався на те зокрема, що відповідач ОСОБА_2 постійно погрожує позивачу, не дає йому можливості користуватися побутовими приладами, зачиняє ванну кімнату та санвузол, відключає електроенергію на той час, коли він знаходиться вдома, маніпулює їх спільною дитиною, донькою - ОСОБА_8, приховує її, не дає спілкуватись, постійно погрожує позбавленням життям або створенням жахливих умов життя, провокує сварки, тобто систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання з нею в одній квартирі.

В п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року роз»яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Як вбачається з наведеного, необхідною умовою застосування правової норми ч.1 ст.116 ЖК України до виниклих правовідносин між сторонами, зокрема виселення відповідача з квартири позивача, є систематичність порушення нею правил співжиття та безрезультатність заходів попередження та громадського впливу.

З листа Саксаганського відділення поліції ГУ НП в Дніпропетровській області від 04.07.2017 за №5105 вбачається, що 18.05.2017 року о 18.16 год. Надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що за адресою: АДРЕСА_7, заявниця ОСОБА_2 повідомила про те, що мати колишнього чоловіка намагається вигнати її з дітьми з квартири, звернення зареєстровано до ЖЄО №11476 від 18.05.2017 ( а.с.12.)

З цього ж листа видно, що 23.05.2017 від ОСОБА_1 надійшла письмова заява про те, що місцем мешкання буяне його жінка, це звернення також зареєстровано до ЖЄО №11876 від 23.05.2017 (а.с.12).

Слід зазначити, крім вказаного листа, наведеного вище, інших доказів на підтвердження порушення відповідачем ОСОБА_2 правил співжиття суду не надано, як пояснив сам позивач, ключі від квартири у нього є, замки не замінені.

Доказів саме систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим проживання з відповідачем в одній квартирі позивачем, не надано.

Окрім того, відсутні докази того, що до відповідача ОСОБА_2 застосовувалися будь-які заходи попередження про недопустимість порушення правил співжиття.

Отже, підстави для виселення відповідача відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України відсутні. Належні докази на підтвердження зазначеного суду не надано.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене суд першої інстанції дійшов невірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо відповідача ОСОБА_2

Отже доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про порушення судом норм матеріального права є обґрунтованими.

Згідно ст.317, ч.1 ст.319, ст.383 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Як визначено ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статті 15,16,386,391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень цим норм, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. При цьому, позивач повинен довести, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року.

Відповідно до ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т.ч. колишніх, без надання іншого жилого приміщення власник жилого будинку (квартири) має відповідно дост.157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч.1ст.116 ЖК УРСР, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Згідно ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідачем спірною квартирою підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції.

КонституцієюУкраїни (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997р №475/57-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку», «;Протоколу та протоколів N2, N4, N7 та N11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК).

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379,382 ЦК).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК та ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов»язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання з нею в одній квартирі, позовні вимоги задоволенню не підлягають за недоведеністю.

Згідно п.4 ч.1 ст.374 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.2 ст.374 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Отже, оскільки судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права воно підлягає скасуванню в частині позовних вимог щодо відповідача ОСОБА_2

Керуючись ст.ст.367, 369, 374, ст. 376, ст.ст.381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення відповідача ОСОБА_2, скасувати.

ОСОБА_1 в задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_8 в м.Кривому Розі Дніпропетровської області шляхом виселення з цієї квартири ОСОБА_2, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: