Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 359/3780/16-ц

провадження № 61-3640св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик Олексій Вікторович,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Турчак Світлана Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2017 року у складі судді Борця Є. О. та рішення апеляційного суду Київської області від 01 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Сержанюка А. С.,

встановив:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсною довіреність, посвідчену 19 серпня 2014 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушиком О. В. та зареєстровану в реєстрі за № 443, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 05 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Турчак С. М. та зареєстрований у реєстрі за № 5120, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,02 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він був власником земельної ділянки площею 0,02 га з кадастровим номером НОМЕР_2 з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, розташованої на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

19 серпня 2014 року приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик О. В. посвідчив довіреність, згідно з якою він уповноважив ОСОБА_4 продати його земельну ділянку.

05 вересня 2014 року ОСОБА_4, діючи від його імені, на підставі договору купівлі-продажу відчужив у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,02 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Позивач зазначав, що ніякої довіреності він не підписував та не видавав, не уповноважував ОСОБА_4 продавати його земельну ділянку.

Посилаючись на те, що земельна ділянка була відчужена без його волевиявлення, просив позов задовольнити.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Довіреність, посвідчену 19 серпня 2014 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушиком О. В. та зареєстровану в реєстрі за № 443, визнано недійсною.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 05 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Турчак С. М. та зареєстрований за № 5120, визнано недійсним.

У задоволенні вимог про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки до скасування рішення про державну реєстрацію права власності на землю, а також визнання недійсним свідоцтва про право власності на садовий будинок неможливо витребувати земельну ділянку з володіння ОСОБА_5

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 не оскаржувалось, тому у вказаній частині апеляційним судом не переглядалось.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 01 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Витребувано у ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 0,02 га, розташовану на території Гнідинської сільради Бориспільського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - 01.05, землі сільськогосподарського призначення, для індивідуального садівництва, та передано її ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1 850 грн 20 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Апеляційний суд виходив із того, що спірна земельна ділянка вибула з володіння позивача не з його волі, тому правові підстави для відмови йому в реалізації передбаченого статтею 388 ЦК України права відсутні.

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні спору не з'ясував фактичних обставин справи, обґрунтував своє рішення висновком експертизи, отриманим під час розгляду іншої справи.

Апеляційний суд також неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків про наявність підстав для витребування земельної ділянки з її володіння.

Рішення апеляційного суду переглядається лише в частині вирішення позовних вимог щодо витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, в іншій частині судове рішення у касаційному порядку не переглядається, оскільки не було предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 359/3780/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Установлено, що ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку площею 0,02 га, розташовану на території Гнідинської сільради Бориспільського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, на підставі свідоцтва про право власності від 24 квітня 2014 року серії НОМЕР_3.

19 серпня 2014 року приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик О. В. посвідчив довіреність, яка зареєстрована в реєстрі за № 443, згідно з якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 продати вказану вище земельну ділянку.

05 вересня 2014 року ОСОБА_4 на підставі вищезазначеної довіреності, діючи від імені ОСОБА_3, відчужив ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,02 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

По даному факту слідчим відділом Дарницького районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статтею 190 КК України.

Згідно з висновком почеркознавчої експертизи, проведеної Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві 09 липня 2015 року, рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 у довіреності виконані не позивачем, а іншою особою.

Встановивши, що відчуження належної позивачу земельної ділянки відбулось поза його волевиявленням, грошові кошти за продаж майна він не отримував, суд першої інстанції визнав недійсним договір купівлі-продажу, укладений ОСОБА_4 від його імені з ОСОБА_5

При цьому суд дійшов висновку про неможливість витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_5 з огляду на те, що остання здійснила на цій земельній ділянці будівництво садового будинку.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та ухвалюючи нове про його задоволення, виходив із того, що спірна земельна ділянка вибула із володіння ОСОБА_3 поза його волею і він вправі витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

У пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі (пункт 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав»).

Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), встановивши, що позивач не мав наміру відчужувати належну йому земельну ділянку, повноваженнями щодо її відчуження представника не наділяв, дії останнього не відповідали його волі, він не схвалив в подальшому вчинений від його імені правочин, а тому оскаржуваний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено без волевиявлення її власника, правильно витребував цю земельну ділянку з володіння набувача ОСОБА_5

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Київської області від 01 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог щодо витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, оскільки судове рішення в цій частині є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 01 листопада 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат