Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 369/13381/15-ц

провадження № 61-4975св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Пінкевич Н. С. від 24 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Журби С. О., Данілова О. М., Мережко М. В., від 03 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» (далі - ТОВ «УНСП «Шмайсер») про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 20 травня 2015 року між ним та ТОВ «УНСП «Шмайсер» укладено договір безпроцентної поворотної фінансової допомоги № 20/05-15, згідно з умовами якого відповідач отримав кошти у розмірі 54 692 дол. США. Кошти мали бути повернуті 22 липня 2015 року, однак у визначений договором строк відповідач кошти не повернув. Відповідно до положень статті 625 ЦК України на суму заборгованості мають бути нараховані 3 % річних, що складає 12 245 грн, та інфляційні втрати у розмірі 27 699,31 грн. Крім того, договором був передбачений штраф за порушення виконання грошового зобов'язання, розмір якого становить 1 204 317,84 грн.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором безпроцентної поворотної фінансової допомоги у розмірі 1 204 317,84 грн, 3 % річних у розмірі 12 245 грн, індекс інфляції - 27 699,31 грн, штраф за невиконання зобов'язання - 1 204 317,84 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 1 204 317,84 грн, 3 % річних - 12 245 грн, штраф за невиконання зобов'язання - 100 тис. грн, судовий збір - 3 277,50 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що сторонами укладено договір позики, згідно з яким відповідач зобов'язався повернути позивачу отримані у борг кошти, однак у строк, передбачений договором, відповідач позичені кошти не повернув, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, 3 % річних та часткового задоволення вимог про стягнення штрафу за невиконання зобов'язання у розмірі 100 тис. грн., враховуючи вимоги розумності та справедливості. Інфляційні нарахування не підлягають до задоволення, враховуючи, що валютою зобов'язання є долари США, а не гривня.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «УНСП «Шмайсер» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4, оскільки позивач довів факт укладання між ним та ТОВ «УНСП «Шмайсер» договору позики, умови якого не виконані відповідачем, який, у свою чергу, не довів, що договір був укладений між позивачем та ОСОБА_5, яка особисто від себе вносила кошти на рахунок підприємства в гривні.

У листопаді 2016 року ТОВ «УНСП «Шмайсер» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за усною домовленістю. Кошти отримала ОСОБА_5, яка особисто від себе вносила їх на рахунок підприємства вже у гривні. Вказані обставини підтверджуються первинними бухгалтерськими документами та виписками за рахунками ТОВ «УНСП «Шмайсер», згідно з якими за вказаний період грошові кошти у вигляді безпроцентної поворотної фінансової допомоги вносилися фізичною особою ОСОБА_5 Також суди не врахували пояснення ОСОБА_5, в якому вона підтвердила той факт, що вона особисто як фізична особа, а не як представник відповідача отримала від ОСОБА_4 грошові кошти. За таких умов правові підстави для стягнення боргу з підприємства відсутні.

Також відповідач зазначав, що квитанція до прибуткового касового ордера від 22 травня 2014 року № 402, згідно з якою ТОВ «УНСП «Шмайсер» отримало від ОСОБА_4 кошти у розмірі 54 692 дол. США, не відповідає вимогам, встановленим Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2014 року № 637.

При цьому суди, застосовуючи статтю 625 ЦК України, не врахували, що спір виник щодо зобов'язання, валютою якого є іноземна валюта, а остання не може стосуватися інфляційних процесів національної валюти.

Крім того, зазначав, що частина коштів у розмірі 5000 дол. США була повернута, але не отримано письмової розписки про це.

Також судом не враховано необхідність більшого зменшення розміру неустойки на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, у якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що 20 травня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «УНСП «Шмайсер», в особі керівника підприємства ОСОБА_5, був укладений у письмовій формі договір безпроцентної поворотної фінансової допомоги № 20/05-15.

Відповідно до пунктів 1.1-2.1 договору ОСОБА_4 передав у власність ТОВ «УНСП «Шмайсер» грошові кошти в розмірі 54 692 дол. США.

Пунктами 4.1, 5.1 договору встановлено, що строк повернення позики становить два місяці з моменту надання суми позики. Позичальник зобов'язувався повернути суму позики (або неповернуту її частину в разі дострокового погашення частини позики) в останній день строку, встановленого в пункті 4.1 цього договору.

Відповідно до пункту 3.2 договору днем надання позики вважається день зарахування сум позики на поточний рахунок або оприбуткування в касу підприємства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

На підтвердження факту передачі коштів позивачем надано договір та квитанцію до прибуткового касового ордера від 22 травня 2015 року № 402, згідно з якою товариство отримало від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 54 692 дол. США.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Установивши, що позивач виконав свої зобов'язання за договором позики, надавши відповідачу грошові кошти в розмірі 54 692 дол. США, а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором, - два місяці з моменту надання суми позики, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Отже, судами правильно застосовано положення частини другої статті 625 ЦК України та стягнуто з відповідача на користь позивача 3 % річних, оскільки відповідач порушив порушеного грошове зобов'язання, не повернувши позику у передбачений договором строк.

З огляду на це помилковими є доводи касаційної скарги про те, що суд безпідставно застосував положення частини другої статті 625 ЦК України до вимог позивача про стягнення 3 % річних.

При цьому судами правильно зазначено про відсутність підстав для стягнення інфляційних витрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з положеннями статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих неналежним виконання зобов'язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 6 договору позики передбачено, що при простроченні повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі 100 % від неповернутої суми позики.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами у розумінні статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (відсутність негативних наслідків для позивача через прострочене виконання зобов'язань).

Установивши, що розмір неустойки значно перевищує розмір боргового зобов'язання, враховуючи надані пояснення сторонами, подані суду докази, час прострочення та невиконання зобов'язання, валюту договору та курсові коливання, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про можливість зменшення розміру неустойки (штрафу) з 1 204 317,84 грн до 100 тис. грн., враховуючи вимоги добросовісності, розумності і справедливості як складових принципів верховенства права.

Отже, доводи касаційної скарги про те, що судом не було враховано необхідність більшого зменшення розміру неустойки на підставі частини третьої статті 551 ЦК України є необґрунтованими.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, 3 % річних і штрафу за невиконання зобов'язання.

Доводи касаційної скарги про те, що договір був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спростовуються текстом договору позики від 20 травня 2015 року, за яким саме ТОВ «УНСП «Шмайсер» брало грошові кошти у борг, а не ОСОБА_5

Належних і допустимих доказів про те, що ТОВ «УНСП «Шмайсер» не отримувало грошових коштів відповідач не надав, з урахуванням того, що у пунктах 1.1-2.1 договору зазначено про отримання відповідачем коштів у розмірі 54 692 дол. США, що також підтверджується змістом квитанції до прибуткового касового ордера від 22 травня 2015 року № 402, тому суди дійшли правильного висновку про недоведеність відповідачем безгрошовості договору позики.

За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що квитанція до прибуткового касового ордера № 402 не відповідає вимогам закону, висновків суду не спростовують, зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 10 лютого 2017 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судових рішень, виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк