Справа №601/1114/18
Провадження № 2/601/576/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року м. Кременець

Кременецький районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Мочальської В.М.,

з участю секретаря Коляди О.В.,

представника позивача адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору дарування від 28 квітня 2018 року вона є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 у якому з 2008 року зареєстрований та проживає її колишній чоловік ОСОБА_4 Після розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_4 відповідач втратив статус члена її сім'ї. Реєстрація відповідача у належному їй житловому будинку створює перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, однак добровільно знятися з реєстрації ОСОБА_4 відмовляється. З врахуванням викладеного просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування вищезазначеним житловим приміщенням.

У серпні 2018 року ОСОБА_3 змінила заявлені позовні вимоги, просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_4 з належного їй житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями без надання іншого житлового приміщення.

У липні 2018 року відповідач ОСОБА_4 подав до суду відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив з посиланням на те, що належний позивачу житловий будинок є його єдиним житлом, у якому він разом з позивачем та трьома дітьми постійно проживали з 2008 року до часу розірвання шлюбу. Власником житла до укладення договору дарування був дід позивача ОСОБА_5, який проживав і надалі проживає за іншою адресою. Зазначає, що він з дружиною були наймачами житлового будинку без укладення письмового договору найму з його власником, спільним побутом з ним не були пов'язані; з дозволу власника за спільні кошти подружжя провели капітальний ремонт будинку. Після набуття позивачем права власності на будинок він не втратив права користування житлом, оскільки набув це право при вселенні попереднім власником, а відносно позивача він є колишнім членом її сім'ї, а тому його право користування житлом існує і при новому власнику.

У жовтні 2018 року відповідач направив суду відзив на змінену позовну заяву, у якій заперечив проти позову з тих підстав, що він є колишнім членом сім'ї власника житла, продовжує проживати у житловому будинку на законних підставах, а його виселення з житла становитиме втручання у його право на повагу до житла, що охороняється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник - адвокат ОСОБА_1 змінену позовну заяву підтримали з наведених у ній мотивів, просили її задовольнити. Крім того позивач зазначила, що ремонт житлового будинку, де сторони спільно проживали, здійснювався переважно за кошти від продажу батькової квартири, відповідач у будинку на даний час не проживає, однак відмовляється знятися з місця реєстрації. Вона проживає з дітьми в іншому місті, які після розірвання шлюбу перебувають на її утриманні, має намір продати вищезазначений будинок для забезпечення фінансових потреб її та її неповнолітніх дітей, а відповідач створює їй перешкоди у розпорядженні майном.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник - адвокат ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечили з підстав, наведених у відзиві, просили в задоволенні позову відмовити. Крім того відповідач зазначив, що вселився в житловий будинок по АДРЕСА_1 зі згоди власника будинку ОСОБА_5, іншого житла не має, вклав кошти у ремонт будинку, договору найму з власником будинку не укладав.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_2 зауважив, що до спірних правовідносин підлягають до застосування ст.ст. 156, 157 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР), в той час, як ст. 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) - не підлягає.

Заслухавши вступне слово сторін та їх представників, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив характер спірних правовідносин і такі фактичні обставини.

Позивач ОСОБА_3 з 28 квітня 2018 року є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 Тернопільської області. Попереднім власником зазначеного нерухомого майна був ОСОБА_5. Зазначені обставини підтверджуються договором дарування, що посвідчений 28 квітня 2018 року приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Ковтунович О.П. та зареєстрований в реєстрі за № 531, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 122373217 від 28 квітня 2018 року.

Шлюб між сторонами розірвано згідно рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 17 березня 2017 року у справі № 601/39/17, що підтверджується зазначеним судовим рішенням.

З будинкової книги реєстрації громадян вбачається, що у житловому будинку № АДРЕСА_1 зареєстроване місце проживання наступних осіб: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_4

З листа Кременецької міської ради № 947/434/02-21 від 19 червня 2018 року вбачається, що ОСОБА_3 роз'яснено, що зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 може бути здійснене лише у разі його присутності або подання його представником посвідченої в установленому порядку довіреності.

Згідно з листом Кременецької міської ради № 1109/278/02-22 від 19 липня 2018 року на запит адвоката ОСОБА_2 повідомлено, що за відомостями картотеки відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Кременецької міської ради за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 - з 17 травня 2008 року, ОСОБА_3 - з 27 березня 2008 року, ОСОБА_9 - з 27 березня 2008 року, ОСОБА_7 - з 10 червня 2008 року, ОСОБА_8 - з 16 вересня 2010 року.

Статтею ст. 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 158 ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Отже, житловим законодавством встановлено, що особа може користуватися житловим приміщенням, яке перебуває у приватній власності, у випадку, якщо вона є членом сім'ї власника житла, або на підставі договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі.

Судом встановлено, що на час вселення відповідача ОСОБА_4 у житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 Тернопільської області власником даного будинку був ОСОБА_5, який проживав за іншою адресою, спільно з відповідачем ніколи не проживав, не вів з ним спільного господарства, а отже, відповідач ОСОБА_4 членом сім'ї попереднього власника будинку ОСОБА_5 ніколи не був.

З матеріалів справи та з пояснень сторін також вбачається, що договір найму жилого приміщення у встановленому законом порядку відповідач ОСОБА_4 не укладав ні з ОСОБА_5, ні з ОСОБА_3

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач поселився у житловий будинок по АДРЕСА_1 не у встановленому законом порядку та продовжує проживати у даному будинку без достатньої правової підстави.

Стаття 41 Конституції України гарантує непорушність права приватної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отримавши вищезазначений житловий будинок в особисту приватну власність після розірвання шлюбу з відповідачем, позивач ОСОБА_3 набула всіх правомочностей власника майна, що встановлені ч. 1 ст. 319 ЦК України, в тому числі і передбачене ст. 391 ЦК України право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном у спосіб, що не заборонений законом.

Судом також встановлено, що відповідачем ОСОБА_4 порушується право позивача на володіння, користування та розпорядження вищезазначеним нерухомим майном на її власний розсуд, оскільки ОСОБА_4, який проживає у належному позивачу на праві власності житлі без належної правової підстави, відмовляється в добровільному порядку звільнити займане ним житло та знятися з реєстраційного обліку у даному житлі.

Стаття 47 Конституції України гарантує, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вимоги закону, суд вважає, що відповідач вселився та продовжує проживати у належному позивачу на праві приватної власності будинок не у встановленому законом порядку, а тому підлягає виселенню з нього без надання іншого житлового приміщення.

Посилання відповідача на те, що він провів ряд робіт по відновленню будинку, суд не приймає до уваги, оскільки ці обставини не можуть бути доказами правомірності набуття відповідачем права користування спірним будинком.

Також суд відхиляє доводи ОСОБА_4 про те, що він має право на частку у спірному житлі, оскільки жодних доказів з цього приводу відповідачем суду не надано, так само як і не заявлено відповідних позовних вимог, в той час як принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений у ст. 13 ЦПК України, передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо доводів відповідача про порушення його права на повагу до житла, суд зазначає таке. Національне законодавство України та, зокрема, Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) як його складова, гарантують дотримання і захист права на повагу до житла. Разом з тим ч. 2 ст. 8 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що втручання у право на повагу до житла ОСОБА_4 відповідає Конвенції, оскільки здійснюється згідно із законом - адже відповідач займає житлове приміщення позивача без правової підстави, а також для такого втручання існують легітимні цілі: воно є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах захисту прав і свобод позивача ОСОБА_3, яка проживає в іншому місті, має потребу у здійсненні продажу належної їй на праві власності спірної житлової нерухомості для забезпечення належного утримання трьох неповнолітніх дітей, які після припинення її шлюбу з відповідачем залишилися проживати з матір'ю.

Суд відхиляє доводи представника відповідача - адвоката ОСОБА_2 про необхідність застосування до спірних правовідносин статей 156, 157 ЖК УРСР, оскільки зазначені норми права регулюють житлові відносини між власником житла та членами його сім'ї, в той час, як судом встановлено, що ОСОБА_4 не був членом сім'ї попереднього власника житлового будинку ОСОБА_5, що не заперечується відповідачем, а також відповідач вже не був членом сім'ї нового власника будинку ОСОБА_3 на момент набуття нею права власності на спірне житло, оскільки шлюб між сторонами розірвано згідно рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 17 березня 2017 року, а право власності на житловий будинок ОСОБА_3 набула 28 квітня 2018 року.

Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд зазначає, що до спірних правовідносин підлягають до застосування норми цивільного законодавства, які регулюють захист права приватної власності, та приходить до переконання, що порушене відповідачем право позивача на володіння, користування та розпорядження належним їй житловим будинком з господарськими будівлями підлягає судовому захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Доказів понесення інших судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, сторонами не надано.

Таким чином з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені нею судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок.

Керуючись ст.ст. 19, 81, 82, 141, 209 - 211, 228, 229, 235, 263 - 265, 268, 273, 354, 355, пп. 15.5 п.15 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

ОСОБА_4 виселити без надання іншого житлового приміщення з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який розташований по АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) ІНФОРМАЦІЯ_3, жительки АДРЕСА_1 Тернопільської області, 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок судового збору.

Дане рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вказане рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителька АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2).

Відповідач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, житель АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1).

Повне судове рішення складено 09 листопада 2018 року.

Головуючий