Справа № 755/4392/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Гончарука В.П.

за участі секретарів Краснової І.В., Юдицького К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації,

учасники справи: позивач ОСОБА_1;

представник позивача ОСОБА_5;

представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6;

відповідач: ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації. З урахуванням уточненої позовної заяви просить суд визнати такими, що не відповідають дійсності, принижують честь гідність та ділову репутацію позивача наступні відомості, розповсюджені ІНФОРМАЦІЯ_2 о 15 годині 34 хвилин та 22 квітня 2015 року о 00 годин 27 хвилин в мережі інтернет на веб-сайті «ІНФОРМАЦІЯ_1» власником якого є ОСОБА_3 у гілці під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», за адресою: «ІНФОРМАЦІЯ_4»; Зобов'язати відповідача ОСОБА_2 публічно вибачитись перед ОСОБА_1 за поширення неправдивих відомостей про позивача та спростувати недостовірну інформацію, яка була поширена про позивача21 квітня 2015 року о 15 годині 34 хвилин та 22 квітня 2015 року о 00 годин 27 хвилин в мережі інтернет на веб-сайті «ІНФОРМАЦІЯ_1» власником якого є ОСОБА_3 у гілці під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», за адресою: «ІНФОРМАЦІЯ_4»; Зобов'язати ОСОБА_3 як власника сайту «ІНФОРМАЦІЯ_1» розмістити на даному інтернет-ресурсі текст вибачень відповідача ОСОБА_2 перед позивачем за поширення ним відносно позивача недостовірної інформації 1 та інформації 2 та спростувати її як таку, що є недостовірною, принижує честь та гідність, ділову репутацію.; Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 6 000,00 грн. та стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 4 500,00 грн.; Стягнути з відповідачів солідарно витрати на правову допомогу у розмірі 1 000,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що є ліцензованим радіоаматором та має позитивний сигнал «UT6UA», що підтверджується дозволом на експлуатацію аматорської радіостанції № АС-32-0010139, виданим українським державним центром радіочастот 14.12.2012 року, та має найвищу кваліфікаційну категорію і 35-річний досвід радіоаматорства. На початку 2016 року позивач випадково дізнався, що відповідач ОСОБА_2, який також є ліцензованим радіоаматором із позитивним сигналом «UT2UU» поширив у мережі інтернет на сайті «ІНФОРМАЦІЯ_1» неправдиву інформацію стосовно позивача, яка завдає істотної шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача. Із змісту даної інформації слідує, що позивач є нібито членом кримінального угрупування та був причетний до якихось квартирних крадіжок. Вважає, що відповідач ОСОБА_2 повинен спростувати вказану інформацію в такий же спосіб, який вона була поширена, а відповідач ОСОБА_3 забезпечити технічну можливість та умови для спростування такої інформації.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених у змісті позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі та просили відмовити в задоволенні позову з підстав викладених в письмових поясненнях, обгрунтовуючи це тим, що відповідач не має ніякого відношення до інформації, що міститься на вказаному сайті.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог в частині нього заперечував в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні позову.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтями 3, 28 Конституції України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно з положеннями статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя, згідно з приписами статті 34 Конституції України.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В судовому засіданні встановлено, що позивач є ліцензованим радіоаматором та має позитивний сигнал «UT6UA», що підтверджується дозволом на експлуатацію аматорської радіостанції № АС-32-0010139, виданим українським державним центром радіочастот 14.12.2012 року.

Відповідач ОСОБА_2 є ліцензованим радіоаматором та має позитивний сигнал «UT2UU», що підтверджується дозволом на експлуатацію аматорської радіостанції № АС-80-0040533, виданим українським державним центром радіочастот 26.02.2014 року.

Відповідач ОСОБА_3 є ліцензованим радіоаматором та має позитивний сигнал «UT6UО», що підтверджується дозволом на експлуатацію аматорської радіостанції № АС-80-0111085, виданим українським державним центром радіочастот 05.08.2015 року.

Згідно відповіді ТОВ «Інтернет Інвест» від 05.08.2016 року за № 231, реєстратором доменного імені «ІНФОРМАЦІЯ_1» є ОСОБА_3

Як вбачається із змісту позовної заяви та пояснень сторони позивача, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 15 годині 34 хвилин та 22 квітня 2015 року о 00 годин 27 хвилин в мережі інтернет на веб-сайті «ІНФОРМАЦІЯ_1» власником якого є ОСОБА_3 у гілці під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», за адресою: «ІНФОРМАЦІЯ_4» відповідачем ОСОБА_2 було поширено неправдиву інформацію стосовно позивача що він є нібито членом кримінального угрупування та був причетний до якихось квартирних крадіжок.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування.

Верховний суд України у пункті 18 Постанови Пленуму від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

При цьому, слід зазначити, що позовна заява не містить жодного конкретного факту про те, яким чином відповідачі порушили права позивача, за захистом яких позивач звернувся із даним позовом до суду.

Відповідно до п.п. 24, 25 Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способ) поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Положеннями ст. 277 ЦК України визначений загальний порядок доказування у такій категорії справ. Законодавцем було виключено з вказаної статті частину третю, яка покладала обов'язок на особу доказувати правдивість негативної інформації, поширеної такою особою.

Поруч з наведеним, відповідно до ч.ч. 1, 2 Закону України «Про інформацію», передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Як вбачається з пункту 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб'єктивно-оцінної (суб'єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з'ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування.

Згідно з роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997).

На підставі вище викладеного, проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу матеріальних збитків, моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, позивачем не надано доказів та представником в судовому засіданні не було доведено наявність матеріальної чи моральної шкоди, протиправності діяння чи без діяння відповідачів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні, стороною позивача не було доведено того, що було порушено його право та ділову репутацію, честь та гідність, що воно порушене саме внаслідок дій відповідачів і такі дії є протиправними, що відповідачі вчинили якесь діяння, яке порушило права позивача на ділову репутацію, честь та гідність за захистом яких подано позов, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У зв'язку з чим, не підлягає задоволенню як похідна вимога про стягнення відшкодування моральної шкоди, оскільки не встановлено порушень прав позивача, що відповідно до ст. 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Щодо вимоги про стягнення з відповідачів витрат в розмірі 1 000,00 грн., пов'язаних із отриманням правової допомоги, то слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із зазначеною вище нормою склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.48 постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Однак в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про понесення позивачем витрат, повязаних із отриманням за правилами ст. 15 ЦПК України правничої допомоги.

Так, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем не надано до суду договір про надання правовї допомоги, укладений між позивачем та адвокатом, яким позивач уповноважує особу на представництво його інтересів, та довідку розрахунок гонорару, щодо надання правової допомоги на суму 1 000,00 грн.

Між тим, в порушення ч.3 ст. 137 ЦПК України позивачем не надано детальний опис робіт(наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно положень ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, стороною позивача не надано доказів в обґрунтування заявленої суми отриманої правової допомоги, виходячи з чого суд не вбачає підстав для задоволення такої вимоги.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, у тому числі судовий збір, не відшкодовується позивачеві.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 28, 32, 34, 55 Конституції України, ст.ст. 297, 299, 277 ЦК України, Законом України «Про інформацію», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.ст. 7-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення буде складено 7 квітня 2018 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 місце пролживання:АДРЕСА_3

Відповідач-1 ОСОБА_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_1.

Відповідач-2ОСОБА_3, адреса реєстрації: АДРЕСА_2.

Суддя