Справа № 453/1321/17 Головуючий у 1 інстанції: Курницька В.Я.
Провадження № 22-ц/811/30/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2018 року колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2; ОСОБА_3 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 09 липня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

в грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6 про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликався на те, що 25.10.2017 року Сколівським районним судом Львівської області було видано судовий наказ про стягнення з нього, ОСОБА_2, на у користь ОСОБА_6 коштів на утримання сина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня подання заяви про видачу судового наказу і до досягнення дитиною повноліття. Оскільки, на думку позивача, суд при видачі судового наказу не перевірив його статус, а саме те, що він є інвалідом 2-ї групи, не попередив про відкриття провадження, не встановив неприязні стосунки з сімєю, а відтак просив суд анулювати аліменти, присуджені судом у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків, а в іншому випадку зменшити розмір аліментів до 1/4 розміру доходу/пенсії.

Оскаржуваним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 09 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про зменшення розміру аліментів відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2; ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що стягуючи кошти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня подання заяви про видачу судового наказу і до досягнення сином повноліття (903 гривні щомісячно), суд не врахував, що сума призначених аліментів складає більше половини доходів позивача, в той час, коли розмір його пенсії становить 1415.00 грн., що перевищує встановлену законом частку, яка підлягає стягненню. Вказує, що поза увагою суду залишився й той факт, що позивач має хронічні захворювання, потребує постійного лікування та реабілітації, що позбавляє його можливості працевлаштуватись та отримувати будь-які доходи, окрім пенсії. При цьому, більша частина коштів, які позивач отримує як пенсію, витрачається на придбання ліків та препаратів медичного призначення, профілактику захворювань, що позбавляє його можливості в повній мірі забезпечити себе необхідним одягом, лікуванням, харчуванням. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої виходив з того, що відповідно до судового наказу № 453/1031/17 від 25.10.2017 року, виданого Сколівським районним судом Львівської області, з позивача стягуються аліменти у мінімальному розмірі, визначеному статтею 182 СК України згідно положень якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а відтак визначений судовим наказом й так мінімальний розмір аліментів не підлягає зменшенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ст. 18, п. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 141 СК України передбачено рівність прав та обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.

Згідно з роз'ясненнями п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. №3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства, стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Сімейний кодекс передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, ст. 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров'я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров'я платника аліментів. У свою чергу, особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров'я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров'я одержувача аліментів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 21.12.2015 року розірвано.

У шлюбі у них народилось четверо дітей, син ОСОБА_10,ІНФОРМАЦІЯ_2, донька ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, донька ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4, та син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1

Як вбачається з довідки №273 від 02.04.2018 року, виданої Орівською сільською радою Сколівського району Львівської області за адресою по АДРЕСА_1 зареєстровані: заявник-ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, (проживає у літній кухні на яку немає документів), колишня дружина - ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_7, син -ОСОБА_10,ІНФОРМАЦІЯ_2, інвалід 1-ї групи по психічному захворюванню, донька - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована, але не проживає, донька -ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована, але не проживає, син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, учень Орівської ЗОШ І-ІІ ступенів.

25.10.2017 року Сколівським районним судом Львівської області було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, жителя с.Орів Сколівського району Львівської області, у користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7 аліменти на утримання дитини сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня подання заяви про видачу судового наказу і до досягнення дитиною повноліття.

Водночас, як вбачається з довідки до акта огляду медико-соціальноюю експертною комісією від 07.09.2017 року, виданої Дрогобицькою міжрайонною МСЕК, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8 встановлено другу групу інвалідності по причині загального захворювання.

Як вбачається із довідки про доходи від 12.09.2018 року №1315, виданої Управлінням соціального захисту населення, ОСОБА_2 перебуває на обліку в УСЗН і отримує державну соціальну допомогу, як інвалід другої групи, його дохід за період з квітня по вересень 2018 року становив 8 712, 00 грн., тобто в середньому по 1 452,00 грн. щомісячно, з яких за період з квітня по вересень 2018 року 2 904, 00 грн. сплачені аліменти на користь ОСОБА_6, тобто по 726,00 грн. щомісячно, починаючи з червня 2018 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно врахував встановлені ним обставини щодо того, що частиною 4 ст. 182 СК України встановлено мінімальний розмір аліментів, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та прийшов до правильного висновку, що мінімальний розмір аліментів, присуджених судовим наказом від 25.10.2017 року, не може бути зменшено.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що у звязку з тим, що ОСОБА_2 не працевлаштований та немає постійного заробітку, однак отримує державну соціальну допомогу, він сплачує аліменти в розмірі 726 грн., що на думку колегії суддів для позивача є спроможною сумою та не суперечить вимогам чинного законодавства.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне роз»яснити позивачу, що суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів, суд зобов»язаний дотриматися вимог норм матеріального права, а саме положень СК України, згідно з якими розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України, не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отримувати передбачений законом мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що матеріальний, сімейний стан, чи стан здоров'я сторін змінився з моменту винесення судового наказу, який ним не оскаржувався.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відтак, на думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції містить правильні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга представника ОСОБА_2; ОСОБА_3 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2; ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 09 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08.11.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.