Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 201/7284/17

провадження № 61-1732св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Університет митної справи та фінансів,

треті особи: Міністерство освіти і науки України та Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Університету митної справи та фінансів на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 01 вересня 2017 року у складі судді Антонюка О. А. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Університету митної справи та фінансів, треті особи: Міністерство освіти і науки України, Державна казначейська служба України, про стягнення не нарахованих та не доплачених сум стипендії, інфляційних втрат та судових витрат.

Позов мотивовано тим, що з вересня 2012 року вона була прийнята на денну форму навчання до Університету митної справи та фінансів, термін навчання до липня 2017 року. ЇЇ батько ОСОБА_1 має стаж роботи на підземних роботах з повним робочим днем у шахті з видобутку вугілля понад 15 років, а тому вона як його дочка належить до кола осіб, на яких поширюється право на пільгову стипендію, передбачену Законом України «Про підвищення престижності шахтарської праці», однак фактично з травня 2014 року до квітня 2017 року включно стипендія їй виплачувалася університетом в меншому за прожитковий мінімум розмірі, чим порушено її право.

У зв'язку з вищезазначеним, ОСОБА_1 просила суд стягнути з університету не нараховану і не виплачену їй стипендію за період з травня 2014 року до квітня 2017 року включно у розмірі прожиткового мінімуму з урахуванням інфляційних втрат.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 01 вересня 2017 року позовні вимоги задоволено та стягнуто з Університету митної справи та фінансів на користь ОСОБА_1 не нараховану та не виплачену стипендію за період з травня 2014 року до квітня 2017 року в розмірі 48 662,00 грн, інфляційні втрати 13 890,69 грн та судові витрати із сплати судового збору в розмірі 640,00 грн, а всього 63 192,69 грн.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1, як дочці шахтаря зі стажем роботи під землею понад 15 років, з початку навчання повинна була бути призначена стипендія в розмірі встановленого прожиткового мінімуму для працездатних осіб, проте виплачувалась стипендія на загальних підставах, тобто нижче прожиткового мінімуму.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 01 вересня 2017 року змінено, стягнуто з Університету митної справи та фінансів на користь ОСОБА_1 не нараховану та не виплачену стипендію за період з травня 2014 року до квітня 2017 року у розмірі 44 812,00 грн, інфляційні витрати - 13 651,79 грн, а всього 58 463,79 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та зменшуючи розмір не нарахованої та не виплаченої стипендії, апеляційний суд виходив із того, що за період навчання з 01 січня 2017 року по 30 квітня 2017 року стипендія виплачується у розмірі 1 000,00 грн, а в липні 2016 року ОСОБА_1 не навчалась.

У грудні 2017 року Університет митної справи та фінансів звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить змінити рішення судів попередніх інстанцій, відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з виплати соціальної стипендії за період із січня до квітня 2017 року та зменшити розмір соціальної стипендії, що підлягає до стягнення до 40 812,00 грн, а всього враховуючи інфляційні збитки - 54 463,79 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що пунктом 2 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виплати соціальних стипендій студентам (курсантам) вищих навчальних закладів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 року № 1045 «Деякі питання виплати соціальної стипендії студентам (курсантам) вищих навчальних закладів» (далі - Порядок) передбачено, що головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем відповідної бюджетної програми є Мінсоцполітики, тому університет є неналежним відповідачем. Також відповідно до пункту 5 Порядку позивач повинна була звернутися із вказаним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради. Крім того, позивач у порушення вимог Порядку та Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» не звернулася до університету із заявою щодо одержання соціальної стипендії із січня 2017 року у зв'язку із чим вимога щодо стягнення відповідних коштів за період із січня до квітня 2017 року є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що наказом по Університету митної справи та фінансів від 11 серпня 2012 року ОСОБА_1 була зарахована з 01 вересня 2012 року до складу студентів першого курсу Університету митної справи і фінансів денної форми навчання, за рахунок коштів державного бюджету, поза конкурсом, на підставі статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» та навчалася за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Бакалавр» до липня 2016 року, потім навчається за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Спеціаліст» до червня 2017 року.

Згідно з довідкою публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» від 14 березня 2012 року № 6/2750 батько ОСОБА_1 - ОСОБА_2 працював на підземних роботах на ВСП «Шахта Ювілейна» з видобутку вугілля ПАТ «ДТЕК «Павлоградвугілля» з січня 1979 року до 14 березня 2006 року. Станом на 2012 рік стаж його роботи на підземних роботах з повним робочим днем складав 26 років 10 місяців 29 днів (а. с.18).

Суди встановили та сторонами не заперечувалось, що ОСОБА_1 належить до кола осіб, на яких поширюється право на пільгову стипендію, передбачену Законом України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Статтею 3 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що реалізація державної політики у галузі вищої освіти забезпечується шляхом надання особам, які навчаються у вищих навчальних закладах, пільг та соціальних гарантій у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з частиною другою статті 54 Закону України від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ «Про вищу освіту» студенти вищих навчальних закладів мають право на отримання стипендій, призначених юридичними та фізичними особами, які направили їх на навчання, а також інших стипендій відповідно до законодавства.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України від 02 вересня 2008 року № 345-VІ «Про підвищення престижності шахтарської праці» шахтарі, які мають стаж підземної роботи не менш як три роки, а також протягом трьох років після здобуття загальної середньої освіти особи, батьки яких є шахтарями та які мають стаж підземної роботи не менш як 15 років або які загинули внаслідок нещасного випадку на виробництві чи стали інвалідами І або II групи, зараховуються поза конкурсом за особистим вибором спеціальності до державних і комунальних вищих та професійно-технічних навчальних закладів України для навчання за рахунок коштів державного і місцевих бюджетів з наданням місць у гуртожитках на час навчання та гарантованою виплатою за рахунок коштів державного бюджету стипендії в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

ОСОБА_1 як дочці шахтаря зі стажем роботи під землею понад 15 років, з початку навчання повинна бути призначена стипендія у розмірі встановленого прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно до частини першої статті 5 Закону України від 02 вересня 2008 року № 345-VІ «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Встановивши обставини у справі, перевіривши розрахунок заборгованості, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову та стягнення із Університету митної справи та фінансів заборгованості із виплати стипендії з травня 2014 року до квітня 2017 року у розмірі 44 812,00 грн, інфляційні витрати - 13 651,79 грн, а всього 58 463,79 грн

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано положення Порядку необґрунтовані, оскільки ОСОБА_1 було зараховано на навчання до Університету митної справи та фінансів з 01 вересня 2012 року поза конкурсом, на підставі статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», а тому розмір стипендії позивача встановлено з моменту її зарахування до навчального закладу. При цьому той факт, що позивач не звернулася до відповідача із заявою про виплату їй соціальної стипендії не може бути підставою для відмови у задоволенні позову щодо стягнення відповідних коштів за період із січня до квітня 2017 року. Дія Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці»не залежить від встановленого Кабінетом Міністрів України механізму нарахування та виплати стипендій.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи касаційної скарги вже були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення районного суду в частині, що не змінена рішенням апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Університету митної справи та фінансів залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 01 вересня 2017 року в частині, що не змінена рішенням апеляційного суду, та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. І. Крат
В. П. Курило