Дата документу 19.04.2018
Справа № 334/7286/17
Провадження № 2/334/1430/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого - судді Добрєва М.В.,

при секретарі - Матвієнко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради про позбавлення батьківських прав, вказавши, що в період з весни 2005 року по жовтень 2012 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2, в період яких , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 14.03.2006 року , актовий запис № 229.

Проте, з жовтня 2012 року сумісне життя з відповідачкою припинилось, рішенням Ленінського районного суду від 29.11.2013 року по справі № 2/334/582/2013, суд визначив місце проживання дитини з відповідачкою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.02.2014 року по справі № 334/111/14-ц про стягнення аліментів , суд стягнув з нього аліменти на утримання сина у розмірі ? частини від усіх доходів позивача , до досягнення дитиною повноліття, щомісячно, починаючи з 08.01.2014 року.

Між тим з березня 2015 року дитина проживає разом з позивачем, відповідачка створила нову родину, місцеперебування її невідомо, фактично вона не виконує свої батьківські обов'язки.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10.04.2017 року по справі № 334/3908/16-ц визначено місце проживання дитини с позивачем.Також рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 18.10.2017 року по справі № 334/4859/17 припинено обов'язок позивача по сплаті аліментів на утримання сина на користь відповідачки, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача на утримання сина - ОСОБА_4, аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,щомісяця, починаючи з 27.07.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Проте, зазначене рішення суду відповідачка так і не почала виконувати .

Наразі позивач виховує сина самостійно, відповідачка ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає , не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не спілкується з дитиною.

У судове засідання позивач не зявився , надав до суду заяву, в якій позов підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідачка ОСОБА_2 у судові засідання не з'являлася з невідомих суду причин, про день і час судового засідання попереджена у встановленому законом порядку, заперечень на позов не представила.

Представник третьої особи проти задоволення позову не заперечує, підтвердила доводи позовної заяви.

Дослідивши матеріали цивільної справи суд приходить до наступних висновків:

У відповідності зі ст.164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей.

В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Судом встановлено, що в період з весни 2005 року по жовтень 2012 року позивач перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2, в період яких , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 14.03.2006 року , актовий запис № 229.

Проте, з жовтня 2012 року сумісне життя з відповідачкою припинилось, рішенням Ленінського районного суду від 29.11.2013 року по справі № 2/334/582/2013, суд визначив місце проживання дитини з відповідачкою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.02.2014 року по справі № 334/111/14-ц про стягнення аліментів , суд стягнув з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі ? частини від усіх доходів позивача , до досягнення дитиною повноліття, щомісячно, починаючи з 08.01.2014 року.

Між тим з березня 2015 року дитина проживає разом з позивачем, відповідачка створила нову родину, місцеперебування її невідомо, фактично вона не виконує свої батьківські обов'язки.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10.04.2017 року по справі № 334/3908/16-ц визначено місце проживання дитини с позивачем. Також рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 18.10.2017 року по справі № 334/4859/17 припинено обов'язок позивача по сплаті аліментів на утримання сина на користь відповідачки, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача на утримання сина - ОСОБА_4, у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,щомісяця, починаючи з 27.07.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Проте, зазначене рішення суду відповідачка так і не почала виконувати .

Наразі позивач виховує сина самостійно, відповідачка ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає , не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не спілкується з дитиною.

У відповідності до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Оскільки ОСОБА_2 не приймає ніяких достатніх мір по виконанню своїх батьківських обов'язків, враховуючи висновок адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 23.02.2018р., № 05/01-27/0160 (а.с.24-27), вважає за необхідне, з метою захисту прав і інтересів малолітньої дитини, позбавити відповідача батьківських прав.

Відповідно до п.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81 89, 258, 263-265, 280-283 ЦПК України, ст.ст.164, 165, 166 СК України, Законом України "Про охорону дитинства", постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, іпн НОМЕР_1 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення довести до відома відділу реєстрації цивільного стану Дніпровського району м.Запоріжжя.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Добрєв М. В.