ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/862/18 Справа № 213/2624/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Мазуренко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 09 жовтня 2017 року, яке постановлено суддею Мазуренко В.В. у м. Кривому Розі,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку, посилаючись на те, що домоволодіння по АДРЕСА_1 було придбано сторонами в період шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1. Крім того просила відійти від рівності часток, та виділити їй 1/8 частину вказаного домоволодіння додатково, оскільки відповідач ухиляється від сплати аліментів та має заборгованість.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 09 жовтня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Поділено спільне сумісне майно подружжя, та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 1193 грн. 69 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача. Зокрема вважає, що судом не взято до уваги, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду, вважає, що строк позовної давності звернення має відраховуватися з 02.02.2010 року, коли набрало законної сили рішення про розірвання шлюбу між сторонами.

Вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що спірне домоволодіння було придбано в період шлюбу, за кредитні кошти, та цей кредит він з третьою особою продовжує виплачувати самостійно.

Крім того, судом не враховано, що спірне домоволодіння є предметом іпотеки, та третя особа - ПАТ «Укрсоцбанк» заперечував проти задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, третю особу ОСОБА_4, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 26.06.2004 року Інгулецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану КМУЮ Дніпропетровської області , актовий запис № 107 (т.1,а.с.8). За рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2010 року їх шлюб було розірвано (т.1,а.с. 9).

У період шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1, у сторін по справі народилась дочка ОСОБА_6, (том 1 а.с.10).

22 вересня 2005 року між ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі - продажу будинку, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Перекопською І.С. за реєстровим № 3874, відповідно до якого на ім'я відповідача ОСОБА_2 придбано будинок АДРЕСА_1, загальною площею 69,6 кв.м, житловою площею 45,5 кв.м, із надвірними спорудами, а саме: шлакоблочна літня кухня Б, шлакоблочний сарай Г, дощата вбиральня В. водопровід І, замощення ШШ, огорож № 1-3, розташований по АДРЕСА_1. (т.1 а.с.69)

Спір між сторонами виник з приводу поділу спільного майна подружжя - будинку АДРЕСА_1 по АДРЕСА_1.

При вирішенні спірного питання щодо належності будинку, який є предметом спору, та визначення виду права власності за сімейним законодавством, суд правильно застосував положення законодавства та дійшов обґрунтованого висновку про належність спірного домоволодіння до спільної сумісної власності, з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Отже для правильного застосування ст.60 Сімейного кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю необхідно установити факт наявності спільних доходів сім'ї, за які було придбано спірне нерухоме майно, їх розмір та походження.

Отже, встановивши, що спірне домоволодіння було придбано сторонами під час шлюбу й виходячи з відсутності доказів, які б підтверджували факт придбання вказаного домоволодіння відповідачем ОСОБА_2 за кошти, що належать йому особисто, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про належність будинку АДРЕСА_1 з господарчими спорудами до спільної сумісної власності подружжя, а тому наявні правові підстави для визнання цього домоволодіння з господарчими спорудами спільною сумісною власністю подружжя та його поділу між сторонами в рівних частках.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови з задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду, вважає, що строк позовної давності звернення має відраховуватися з 02.02.2010 року, коли набрало законної сили рішення про розірвання шлюбу між сторонами, з огляду на наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 72 СК України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, колегія суддів, виходить з того, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2010 року (т.1,а.с. 9).

Рішенням Інгулецького районного суду від 20.11.2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду від 29.01.2014 року, ОСОБА_2 було відмовлено в задоволенні позову про визнання ОСОБА_1 втратившою право користування житлом. З з вказаним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду в липні 2013р., ( том 1 а.с.14,15-16).

На підставі вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1, яка про порушення свого права дізналась в липні 2013 року, з моменту подання позовної заяви відповідача про визнання її втратившою право користування, звернулась з даним позовом до суду в липні 2015 року, в межах строку позовної давности, який визначено ст. 257 ЦК України та ст. 72 СК України.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що спірне домоволодіння було придбано в період шлюбу, за кредитні кошти, та цей кредит він з третьою особою продовжує виплачувати, з огляду на наступне.

Частиною 4 ст.65 Сімейного кодексу визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Із роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в пп. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11 вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При цьому при поділі спільної сумісної власності зобов'язання між подружжям не розподіляються, а враховуються.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Договору кредиту №120/485-КВ/023 від 22.09.2005 року ОСОБА_2 отримав у АКБ «Укрсоцбанк» у тимчасове користування грошові кошти в сумі 10875 доларів США, цільове призначення: на купівлю нерухомого майна по АДРЕСА_1 в м. Кривому Розі (том 1 а.с.33-34,143-150), за договором поруки поручителем є третя особа - ОСОБА_4 (том1 а.с.35).

Крім того, 22.09.2005 року між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір, за яким передано в іпотеку домоволодіння по АДРЕСА_1 в м. Кривому Розі (том 1, а.с.36-38).

Слід зауважити, що 22.09.2005 року ОСОБА_1 надавала свою згоду на укладання іпотечного договору (копія заяви т.2 а.с.144).

Таким чином колегія суддів вважає встановленим, що кредитний договір укладався в інтересах сім'ї позивача та відповідача, - для придбання нерухомого майна - спірного домоволодіння, яке є спільною сумісною власністю сторін.

Слід зауважити, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Оскільки до складу спільного майна подружжя входить спільність активу, тобто права власності на речі та майнові зобов'язальні права, але не спільність пасиву, тобто боргів, то при вирішенні питання про поділ боргів подружжя, необхідно розмежовувати поняття «особисті» та «спільні» борги дружини та чоловіка.

Для спільних боргів характерне те, що вони виникають з єдиної правової підстави. До спільних боргів належать борги за укладеними обома з подружжя угодами, за якими вони прийняли на себе певні зобов'язання; за угодами, укладеними одним із подружжя за наявності презумпції згоди на це другого з них, якщо кошти, одержані за такими угодами, використано в інтересах сім'ї, зокрема борги дружини і чоловіка, пов'язані з їх спільним майном; за зобов'язаннями, що виникли внаслідок спільного заподіяння шкоди іншим особам; за зобов'язаннями подружжя з відшкодування шкоди, заподіяної їх неповнолітніми дітьми; борги, які виникли через безпідставне набуття або збереження обома з подружжя майна за рахунок іншої особи. Усі інші борги подружжя є особистими.

Кожен з подружжя за час шлюбу може бути стороною в різних зобов'язаннях. Проте в деяких випадках участь у зобов'язанні одного з подружжя впливає на майнові інтереси другого. Більше того, інколи участь у зобов'язанні одного з подружжя спричиняє визнання зобов'язаною стороною і другого з подружжя. Це можливо як в договірних, так і в не договірних (деліктних) зобов'язаннях.

Той з подружжя, хто не брав участі у договірному зобов'язанні, може набувати певних майнових обов'язків і визнаватися боржником у зобов'язанні. Так, він може нести майнову відповідальність за зобов'язанням, учасником якого був другий із подружжя. Це можливо лише за умов, коли судом встановлено що: договір був укладений другим із подружжя в інтересах сім'ї; те, що було одержано за договором, використано на її потреби.

Правовий режим майна, отриманого одним з подружжя за зобов'язаннями, залежить від тієї мети, за досягнення якої діяла ця особа. Таке правило закріплено в ч. 3 ст. 61 СК України: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо той з подружжя, який отримав майно за договором, діяв в спільних інтересах подружжя, то вважається, що отримане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Як встановлено судом, відповідач по справі при укладенні кредитного договору діяв в інтересах сім'ї.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом не враховано, що спірне домоволодіння є предметом іпотеки, та третя особа - ПАТ «Укрсоцбанк» заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки факт знаходження спірного майна в іпотеці не може бути підставою для невизнання його спільною сумісною власністю подружжя та поділу майна.

Колегія суддів приходить до висновку, що матеріали цивільної справи не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції в частині визнання спірного будинку спільним сумісним майном подружжя.

Проте, суд першої інстанції при ухваленні рішення залишив поза увагою, що визнаючи за позивачем право власності на 1/2 частку спірного домоволодіння за відповідачем по справі необхідно визнати право власності на іншу 1/2 його частину, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом доповнення резолютивної частини рішення суду першої інстанції абзацом наступного змісту: «Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку А-1 загальною площею 69,6 м.кв, житловою площею 45,4 м.кв, з господарчими спорудами - шлакоблочна літня кухня (літера Б), шлакоблочний сарай (літера Г), дощата вбиральня (літера В), водопровід (І), замощення (ІІ), огорожі (1-3)».

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України,, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 09 жовтня 2017 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення суду абзацом наступного змісту: «Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку А-1 загальною площею 69,6 м.кв, житловою площею 45,4 м.кв, з господарчими спорудами - шлакоблочна літня кухня (літера Б), шлакоблочний сарай (літера Г), дощата вбиральня (літера В), водопровід (І), замощення (ІІ), огорожі (1-3)».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: