П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2018 року м. Київ

Справа № 22-14 Головуючий у1-й інстанції - Хоменко О.Л.

Унікальний №752/13679/14-ц Доповідач - Пікуль А.А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Гаращенка Д.Р.

НевідомоїТ.О.

за участю секретаря Пузикової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства &q? П;УкрСиббанк&q?он; до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство &que:;УкрСиббанк&q?не; (далі - ТОВ &q?ст;УкрСиббанк&q?иб;) у серпні 2014 року пред'явило в суд позов до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т.1, а.с.1-3).

З урахування збільшення позовних вимог позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором, яка станом на 27 березня 2015 року становить 86 601, 62 доларів США, а також заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредит, яка станом на 27 березня 2015 року становить 102 541 грн. 01 коп. (т.1, а.с.85-86).

Позов обґрунтований тим, що 08 листопада 2006 року між АКІБ &q? т;УкрСиббанк&q?оп;, правонаступником якого є ПАТ &q?ба;УкрСиббанк&q?он;, та ОСОБА_4 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 31-АСW/11-2006И, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в іноземній валюті в сумі 105 000 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути кредит в повному обсязі не пізніше 08 листопада 2027 року та сплачувати за користування кредитом проценти в розмірі 10,3% річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань відповідачем ОСОБА_4 за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 31-АСW/11-2006И від 08 листопада 2006 року, відповідно до якого відповідач ОСОБА_5 зобов'язалась відповідати у повному обсязі за виконання відповідачем ОСОБА_4 усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору.

Позивач взяті на себе зобов'язання виконав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 свої зобов'язання щодо погашення заборгованості по кредиту та сплаті процентів за користування ним не виконує у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Голосіївський районний суд м. Києва рішенням від 14 грудня 2016 року позовні вимоги задовольнив частково.

Суд стягнув з ОСОБА_4 на користь ПАТ &q?д ;УкрСиббанк&q?ог; заборгованість за кредитним договором, яка станом на 27 березня 2015 року становить 86 601 доларів США 62 центи, пеню за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредит, яка станом на 27 березня 2015 року становить 102 541 грн. 01 коп., та судовий збір в сумі 3 654 грн.

В задоволенні позовних вимог до поручителя боржника, ОСОБА_5 суд відмовив, оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, її порука визнана припиненою.

Не погодившись з рішенням суду в частині вирішення позовних вимог до основного боржника (ОСОБА_4.), відповідач ОСОБА_4 через свого представника, ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду в означеній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог до ОСОБА_4, а в іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін (т.1, а.с.193-199).

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ &q?ти;УкрСиббанк&q?ад; до ОСОБА_5 позивачем не оскаржується, а тому в апеляційному порядку у цій частині не перевіряється.

В суд апеляційної інстанції ОСОБА_5 не з'явилась, про місце та час апеляційного розгляду повідомлена належним чином.

В ході апеляційного розгляду справи, після поновлення провадження у справі, яке було зупинене апеляційним судом на час проведення експертизи, у судовому засіданні 30 жовтня 2018 року, представник ОСОБА_4, ОСОБА_7, заявила клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтувавши його необхідністю ознайомлення з матеріалами справи, оскільки вона є новим представником у справі, а інший представник - ОСОБА_3, не змогла з'явитись до суду у зв'язку з відрядженням до іншого міста.

Суд ухвалив розглядати справу за даної явки осіб, відхиливши клопотання ОСОБА_7 про відкладення розгляду справи, оскільки остання є повноваженим представником, про розгляд справи сторона відповідача ОСОБА_4 повідомлена завчасно 16 жовтня 2018 року (т.2, а.с.201), поважність причин неявки у судове засідання (відрядження) представника ОСОБА_3 не підтверджена відповідними доказами, а відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників справи: представника ОСОБА_4, ОСОБА_7, яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити; представника позивача, ОСОБА_8, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

При вирішенні позовних вимог про стягнення заборгованості з основного боржника районним судом встановлені наступні обставини.

08 листопада 2006 року між АКІБ &quty;УкрСиббанк&qu14;, правонаступником якого є ПАТ &q?ІБ;Укрсиббанк&q?ба;, та ОСОБА_4 був укладений договір про надання споживчого кредиту №31-АСW/11-2006И, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в іноземній валюті в сумі 105 000 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути кредит в повному обсязі не пізніше 08 листопада 2027 року та сплачувати проценти за користування кредитом.

Згідно п. 1.3.1 договору кредиту за користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту процентна ставка встановлюється у розмірі 10,3% річних.

Відповідно до п. 7.1 кредитного договору за порушення термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит, та/або комісій банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на 27 березня 2015 року заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором становить 86 601 долар США 62 центи, з яких: 74 033 долари США 52 центи - заборгованість за простроченим кредитом; 12 568 доларів США 10 центів - заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом. Сума боргу по пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за користування кредитом станом на 27 березня 2015 року становить 102 541 грн. 01 коп., з яких: 51 414 грн. 30 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту; 51 126 грн. 71 коп. - пеня за прострочення сплати процентів.

За встановлених обставин районний суд, виходячи з обґрунтованості позовних вимог, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення із ОСОБА_4 на користь ПАТ &q? п;УкрСиббанк&q?яг; суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 86 601 доларів США 62 центи, а також пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів в сумі 102 541 грн. 01 коп.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 апеляційний суд виходить з наступного.

Оспорюючи правильність висновків районного суду в частині наявності правових підстав для задоволення позову відповідач посилається на те, що районний суд ухвалив рішення за відсутності в матеріалах справи жодного доказу про факт видачі кредиту, наявність заборгованості у позичальника на момент вирішення справи та її розміру. Це свідчить про неповне з'ясування районним судом обставин, що мають значення для справи.

Водночас, у апеляційній скарзі відповідач звертає увагу суду, що позичальник заперечує не факт отримання будь-яких коштів від банку взагалі, а факт отримання коштів саме в іноземній валюті у повній сумі, передбаченій кредитним договором. Позичальник не отримував на руки кошти готівкою з каси Банку і не пам'ятає, щоб він давав якісь платіжні доручення чи інші розрахункові документи про розпорядження кредитними коштами безготівковим способом, а розрахунок за квартиру був проведений у гривні.

Співставивши ці доводи відповідача з наявними у розпорядженні суду письмовими доказами апеляційний суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_4 свідомо вдається до перекручування фактів на свою користь з метою заплутати суд.

По-перше, зі змісту пункту 1.1. Розділу I договору про надання споживчого кредиту № 31-АСW/11-2006И від 08 листопада 2006 року чітко і однозначно убачається, що предметом договору є грошові кошти в іноземній валюті - долар США. Сума кредиту дорівнює еквіваленту 530 250 грн. за курсом НБУ. Відповідно до пункту 1.4 цього договору кредит надається позичальнику на придбання однокімнатної квартири номер АДРЕСА_1. Згідно з пунктом 1.5. цього договору кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника.

По-друге, з наявного у матеріалах справи письмового доказу - довідки по особовому рахунку НОМЕР_1 за 08 листопада 2006 року, убачається, що в цей день валюта - долар США, у сумі 105 000 доларів, еквівалент 530 250 грн. була зарахована банком на рахунок НОМЕР_2 (т.2, а.с.113-114).

По-третє, з наданого суду договору купівлі-продажу квартири номер АДРЕСА_1 убачається, що продаж вчинений за 530 250 грн., які покупець (ОСОБА_4.) сплатив продавцям до нотаріального посвідчення цього договору (п.4 договору купівлі-продажу квартири, т.2, а.с.96).

Отже, всі наведені письмові докази у їх сукупності та взаємному зв'язку вказують на те, що кредитні кошти були отримані ОСОБА_4 у повному обсязі та використані ним за цільовим призначенням шляхом оплати вартості квартири ним особисто.

Факт обміну отриманої у кредит валюти (долара США) на іншу (українська гривня) для здійснення розрахунків за договором купівлі-продажу не скасовує положень договору про надання споживчого кредиту № 31-АСW/11-2006И від 08 листопада 2006 року в частині валюти кредиту.

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства суд не може встановлювати наявність чи відсутність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону.

В рамках даної справи вимоги про визнання недійсними положень договору про надання споживчого кредиту № 31-АСW/11-2006И в частині валюти кредиту не заявлялись.

Для перевірки доводів ОСОБА_4 щодо необґрунтованості наданого позивачем розрахунку заборгованості в ході апеляційного розгляду справи Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 13 квітня 2017 року призначив у справі судово-економічну експертизу (т.2, а.с.43-45) та, ураховуючи неповноту отриманого висновку експерта, ухвалою від 14 грудня 2017 року призначив по справі додаткову судово-економічну експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: чи підтверджується документально бухгалтерськими та первинними документами у справі оформлення операцій з надання кредитних коштів АКІБ &quу ;УкрСиббанк&q?нн;, правонаступником якого є ПАТ &q?ів;УкрСиббанк&q?рС;, позичальнику ОСОБА_4 за договором про надання споживчого кредиту №31-АСW/11-2006И від 08 листопада 2006 року у сумі та у валюті, передбачених відповідним договором?; чи відповідає наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_4 (по сплаті процентів за кредит, погашення основної суми боргу) перед ПАТ &q?ро;УкрСиббанк&q?ди; станом на 27 березня 2015 року умовам укладеного між вказаними сторонами договору про надання споживчого кредиту №31-АСW/11-2006И від 08 листопада 2006 року умовам, встановленим актами Національного банку України, та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором?; якщо ні, то яка дійсна сума заборгованості ОСОБА_4 (по сплаті процентів за кредит, погашення основної суми боргу) за Договором про надання споживчого кредиту №31-АСW/11-2006И від 08 листопада 2006 року, станом на 27 березня 2015 року? (т.2, а.с.155-157).

Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення додаткової судово-економічної експертизи №688/18-45 від 20 липня 2018 року надані наступні відповіді.

По першому питанню: в межах наявних документів, операції з надання кредитних коштів АКІБ &quна;УкрСиббанк&q?ів;, правонаступникам якого є ПАТ &q?ів;УкрСиббанк&q?кр; позичальнику ОСОБА_4 за договором про надання споживчого кредиту №31-АСW/11-2006И від 08 листопада 2006 року документально не підтверджується.

По другому питанню: враховуючи відсутність документів з обліку заборгованості позичальника ОСОБА_4 (первинних документів, виписок з конкретних аналітичних рахунків банку), які є об'єктом дослідження судового експерта-економіста, не видається за можливе встановити обґрунтованість та відповідність розрахунку заборгованості умовам договору про надання споживчого кредиту №31-АСW/11-2006И від 08 листопада 2006 року.

По третьому питанню: враховуючи відсутність будь-яких документів з обліку заборгованості ОСОБА_4 (по сплаті процентів за кредит, погашення основної суми боргу) за Договором про надання споживчого кредиту №31-АСW/11-2006И від 08 листопада 2006 року, підтвердити розмір та наявність заборгованості не видається за можливе.

Висновки експертизи № 7690/17-45 від 23 серпня 2017 року (т.2, а.с.58-69) та № 688/18-45 від 20 липня 2018 року (т.2, а.с.170-174) не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення та покладені в основу рішення про відмову у задоволенні позову ураховуючи таке.

По-перше, недоліки/порушення у веденні бухгалтерського обліку не спростовують доведеності факту отримання кредиту та його використання за цільовим призначенням, про що вже зазначено вище.

По-друге, як убачається з матеріалів справи, позичальник не надав у розпорядження експертів жодного документа (квитанції, платіжного доручення тощо), які б дали підстави вважати, що сплачені ним кошти були невірно обліковані банком, що призвело до невірного розміру заборгованості (т.2, а.с.59, стор.3 висновку експерта).

По-третє, ряд висновків експерта знаходиться у площині відповідності умов договору про надання споживчого кредиту № 31-АСW/11-2006И вимогам ст. 11 Закону України &q?ог;Про захист прав споживачів&quви;. Однак в рамках даної справи кредитний договір із посиланням на ці обставини не оспорюється.

Оспорюючи надану банком довідку-розрахунок заборгованості за кредитом ОСОБА_4 не зазначає, які сплачені ним суми на погашення кредиту чи процентів були неправильно на його думку обліковані, які суми не були ураховані банком, що призвело до збільшення розміру заборгованості, тощо. Гіпотетичні міркування відповідача, які базуються на відсутності первинних документів банку, не можуть бути прийняті судом, оскільки сам позичальник не надав суду жодного документа на підтвердження сплати заборгованості перед банком.

У світлі викладеного подане апеляційному суду клопотання про визнання обставин встановленими на підставі ч.4 ст. 781 УПК України, датоване 18 жовтня 2018 року, не може бути задоволене апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту № 31-АСW/11-2006И Банком було порушено умови ст. 11 Закону України &qu31;Про захист прав споживачів&q?ру;, зокрема, вимог частин другої та четвертої цієї статті, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 11 Закону України &qupt;Про захист прав споживачів&qu,"; у редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-IV, чинній на час укладення кредитного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

В даному випадку зі змісту апеляційної скарги убачається, що ні до , ні після підписання кредитного договору позичальнику належний графік погашення кредиту не видавався, тобто істотні умови кредитного договору не дотримані. Позичальник не знав, за якою формою кредитування він сплачував щомісячні платежі - класична чи аннуїтет, і з чого вини складаються.

Співставивши ці доводи зі змістом договору про надання споживчого кредиту № 31-АСW/11-2006И від 08 листопада 2006 року (т.1, а.с.4-16) судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

В укладеному між сторонами 08 листопада 2006 року у письмовій формі кредитному договорі, який складається з: договору про надання споживчого кредиту та графіку погашення кредиту, визначено, зокрема: розмір наданого кредиту - 105 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 530 250 грн. за курсом НБУ на день укладення договору; валюту договору - іноземна валюта (долар США); строк, на який наданий кредит - до 08 листопада 2027 року; порядок його надання та повернення; розмір плати за користування кредитними коштами - 10,3 % (десять цілих три десятих) річних; розмір комісій - 0% (нуль) процентів; права та обов'язки позикодавця (АКІБ &q?мі;УкрСиббанк&q?) ;) і позичальника (ОСОБА_4.); відповідальність сторін (т.1, а.с.4-16).

Водночас, графік погашення кредиту стосується лише заборгованості за основним боргом - тіло кредиту, і визначає по періодам розмір максимально припустимої заборгованості за основним боргом по кредиту (т.1, а.с.12-16).

Графік погашення кредиту не містить графіку погашення процентів за користування кредитом та загального розміру процентів (у грошовому виразі) за користування кредитними коштами за період, на який надається кредит, - з 08 листопада 2006 року до 08 листопада 2027 року. Не зазначено цього і в тексті Кредитного договору.

Ця обставина дає суду підстави вважати, що у договорі про надання споживчого кредиту не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Водночас, ця обставина сама по собі не може бути підставою для відмови у позові.

Крім того, вона не може бути прийнята у якості підстави для сумніву у достовірності довідки-розрахунку заборгованості за кредитом, наданої позивачем суду для підтвердження своїх позовних вимог. Адже зазначені у довідці-розрахунку суми заборгованості за кредитом, на яку нараховані проценти, відповідають сумам залишку заборгованості, визначеним кредитором з урахуванням сум фактичного погашення боржником за тілом кредиту (т.1, а.с.87-100).

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства суд не може встановлювати наявність чи відсутність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону. В рамках даної справи відповідачем не було заявлено вимоги про визнання кредитного договору № 31-АСW/11-2006И недійсним з підстав його невідповідності вимогам статті 11 Закону України &qupa;Про захист прав споживачів&q?м ; у редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-IV.

З цих же підстав є неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо невідповідності положенням Закону України &quап;Про захист прав споживачів&q?ід; положень кредитного договору про порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами.

Доводи апеляційної скарги щодо недійсності зміни банком розміру відсоткової ставки за кредитом також не можуть бути прийняті у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки, як убачається з наданого позивачем остаточного розрахунку заборгованості (т.1, а.с.87-100) процентна ставка за весь період нарахування заборгованості є незмінною - 10,3 %, що відповідає умовам кредитного договору, за подвійною процентною ставкою проценти нараховувались лише за періоди прострочення сплати, що не є зміною процентної ставки у розумінні пункту 9.2. кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права при стягненні заборгованості в іноземній валюті без визначення еквіваленту в національній валюті України - гривні, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» ( далі: Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в» п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року (справа № 761/12665/14-ц; провадження № 14-134цс18) зробила наступні висновки щодо застосування норм права в частині можливості стягнення суми в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов'язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

У даному конкретному випадку з наявних у матеріалах справи письмових доказів. які були у розпорядженні районного суду, убачається, що на час укладення кредитного договору АКІБ «УкрСиббанк&q?ен;» мав відповідну ліцензію на здійснення валютних операцій (т.1, а.с.103-105).

Отже доводи апеляційної скарги у цій частині є неприйнятними.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення районним судом вимог процесуального закону при ухваленні рішення за відсутності ОСОБА_4 та його представників, які не були належним чином повідомлені про дату, місце та час розгляду справи, також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне.

З матеріалів справи убачається, що провадження у справі відкрите ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2014 року. Розгляд справи у судовому засіданні призначений на 25 листопада 2014 року (т.1, а.с.58).

Матеріали позовної заяви та копію ухвали про відкриття провадження у справі ОСОБА_4 отримав 16 вересня 2014 року (т.1, а.с.66).

Через два місяці після цієї події - 19 листопада 2014 року, ОСОБА_4 подав до суду заяву про відкладення судового засідання для надання часу на укладення договору про надання правової допомоги з адвокатом, хоча ще 13 жовтня 2014 року надав довіреність на представництво його інтересів у судах України п'ятьом представникам, один з яких - ОСОБА_10, був присутнім у судовому засіданні 25 листопада 2014 року, що знайшло своє відображення у журналі судового засідання (т.1, а.с.68, 71, 77).

У судовому засіданні 30 березня 2015 року представник обох відповідачів, у тому числі ОСОБА_4, ОСОБА_11, заявила клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/33800/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ПАТ &q?ої;УкрСиббанк&q?м ;, третя особа - ОСОБА_4, про визнання поруки припиненою. Указане клопотання було задоволене судом шляхом постановлення ухвали про зупинення провадження у справі (т.1, а.с.136-140).

ОСОБА_4, будучи учасником справи за позовом ОСОБА_5 про визнання поруки припиненою, у розгляді якої в суді апеляційної інстанції приймала участь його представник, ОСОБА_3, мав знати, що рішення суду у даній справі (щодо припинення поруки) набрало законної сили 08 липня 2015 року (т.1, а.с.154-155).

Однак, незважаючи на те, що відповідно до вимог ч.3 ст. 27 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час вирішення справи) особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, ОСОБА_4, будучи особою, яка заявляла клопотання про зупинення провадження у справі, протягом року не повідомляв суд про настання події, до настання якої було зупинене провадження у справі.

Провадження у справі було відновлене судом лише у серпні 2016 року після надходження на запит суду копії рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2015 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 08 липня 2015 року (т.1, а.с.151-156).

Після відновлення провадження відповідачі без зазначення будь-яких поважних причин припинили отримувати кореспонденцію від суду та судові повістки про виклик у судове засідання (т.1, а.с.169-171).

Відповідно до наявного у матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке завірене підписом відповідального працівника та печаткою поштового відділення , ОСОБА_4 27 вересня 2016 року отримав судову повістку про розгляд справи у судовому засіданні (т.1, а.с.173).

Однак, навіть після цієї події, матеріали справи не містять жодних письмових заперечень ОСОБА_4 проти позову, заяв/клопотань про надання та/чи про забезпечення доказів.

Вищенаведені обставини щодо перебігу розгляду справи у районному суді свідчать про те, що у період часу з 16 вересня 2014 року (дата отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження у справі та матеріалів позовної заяви) до 14 грудня 2016 року (дата початку розгляду справи по суті), тобто близько двох років, виключаючи час, коли реально існували перешкоди для вчинення процесуальних дій унаслідок необхідності отримання такого, що набрало законної сили рішення суду (з 30.03.2015 до 08.07.2015), ОСОБА_4 не вчинив жодної процесуальної дії, направленої на повідомлення суду своєї позиції з приводу пред'явлених до нього ПАТ &qu.2;УкрСиббанк&q? М; позовних вимог та надання доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Всі його дії: подання заяви про відкладення розгляду справи за відсутності об'єктивної необхідності у цьому; неповідомлення суду протягом року про настання події, до настання якої було зупинене провадження у справі; не отримання судових повісток; не виявлення заінтересованості у ході справи після отримання судової повістки, свідчать про недобросовісне здійснення ОСОБА_4 своїх процесуальних прав і невиконання ним своїх процесуальних обов'язків.

За правилом ч.2 ст. 27 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час розгляду справи у районному суді) особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до положень ст. 131 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у районному суді) сторони зобов'язані подати свої докази до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням цих вимог, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

За правилами ст. ст. 57, 66, 133 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у районному суді) висновок експерта є доказом, який може бути забезпечений судом за клопотанням сторони шляхом призначення експертизи.

Ураховуючи наведені норми процесуального права, для підтвердження своїх заперечень проти позову у порядку, визначеному ЦПК України, відповідач був зобов'язаний подати усі наявні у нього докази, а у випадку, якщо подання доказу є неможливим чи мають місце складнощі у наданні цього доказу, заявити клопотання про його забезпечення (наприклад - подати до суду заяву/клопотання про призначення експертизи), до початку розгляду справи по суті.

У даному випадку сторона відповідача посилається на розгляд справи у її відсутність, що перешкодило належним чином захистити свої права під час розгляду справи у суді першої інстанції, однак апеляційна скарга ОСОБА_4, подана через представника, не містить жодних посилань на докази, які з поважних причин не були надані суду першої інстанції, у додатках до апеляційної скарги такі докази також відсутні.

З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку, що у даному випадку розгляд справи районним судом у відсутності відповідача ОСОБА_4, який не виявляв заінтересованості у вирішенні спору судом та вчиняв дії, направлені на затягування вирішення справи, не може бути прийнятий апеляційним судом у якості підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга представника відповідача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог ПАТ &q? с;УкрСиббанк&quдо; до ОСОБА_4 дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства &qunt;УкрСиббанк&quРі; до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 листопада 2018 року.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Д.Р. Гаращенко

Т.О. Невідома