"06" листопада 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді - Марфіної Н.В.,
за участі секретаря - Міроненко С.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, -
Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, в якому просить суд надати дозвіл на тимчасовий, багаторазовий виїзд/в'їзд неповнолітньої дитини з/на тимчасово окуповану територію АР Крим та країн Європейського союзу до досягнення дитиною 16 років у супроводі її матері або інших уповноважених матір'ю осіб, без супроводу та нотаріально посвідченої згоди батька дитини, а також просить суд надати позивачці дозвіл на виготовлення проїзних документів для тимчасового виїзду доньки з/на тимчасово окуповану територію АР Крим та країн Європейського союзу, без згоди батька дитини. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 20.07.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який 16.02.2010 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитини знаходить на повному утримання позивача та проживає разом із позивачем у АДРЕСА_1. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає та не надає фінансової допомоги на протязі останніх п'яти років. Позивачка зазначає, що дитина має великий потенціали та прагнення до навчання, досягає відмінних результатів у школі, приймає участь у хореографічних та вокальних гуртках, але подальший розвиток дитини не можливий лише на території АР Крим. Позивачка вказує, що на території материкової України проживають її близькі родичі, які за період окупації жодного разу не бачили своєї племінниці, тому для розвитку і спілкування дитини зі своїми родичами, позивачка вирішила приїздити на материкову територію України у вільний від навчання дитини час. Однак відповідач відмовляється виїздити на материкову територію України для оформлення дозволу на виїзд дитини та оформлення відповідних проїзних документів. На думку позивача, виїзд дитини за кордон, спілкування з людьми за межами Криму та спілкування із родичами сприятиме розширенню світогляду дитини і добре позначиться на духовному, моральному та інтелектуальному розвитку. При цьому, відповідач не сприяє розвитку своєї доньки, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, в більшості випадків ігнорує спроби позивача зв'язатись із ним, перешкоджає у здійсненні заходів спрямованих по покращення фізичного, духовного і морального розвитку дитини. На думку позивача, така поведінка відповідача шкодить інтересам дитини та порушує її право на повний і гармонійний розвиток особистості. Позивачка також зазначає, що відсутність права на виїзд за кордон, відсутність можливості спілкування з родичами та людьми інших країн, вивчення їхньої культури не надає можливості більшого розвитку дитини, а надання відповідного дозволу забезпечить можливість та сприятливі умови, які дозволять дитини розвиватись фізично, розумово, морально, духовно в умовах свободи і гідності, бути здоровою людиною в соціальному розумінні.
Ухвалою суду від 24.09.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 16.10.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
До початку судового засідання позивачка звернулась до суду з заявою про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З матеріалів справи вбачається, що жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку позивачем не висловлювалось.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 16.02.2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу зареєстрованого Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис №66 (а.с. 15).
Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 14).
Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.
За змістом ст. 157 ЦПК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року N 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57.
Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.
Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.
Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та статей 141, 153, 157 СК України.
Враховуючи викладене суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в частині надання дозволу на тимчасовий, багаторазовий виїзд/в'їзд дитини до країн Європейського союзу у супроводі матері або інших уповноважених матір'ю осіб без супроводу та дозволу батька дитини, до досягнення дитиною 16 років та надання дозволу на виготовлення відповідних проїзних документів, оскільки вказані позовні вимоги не містять конкретних початку і закінчення виїзду дитину та конкретної держави перебування.
Такої правової позиції дотримується суд касаційної інстанції, зокрема, у справі №705/2898/17-ц, що викладена в постанові Верховного Суду від 23.04.2018 року.
Стосовно вимог про надання дозволу на тимчасовий, багаторазовий виїзд/в'їзд дитини до з/на тимчасово окуповану територію АР Крим у супроводі матері або інших уповноважених матір'ю осіб без супроводу та дозволу батька дитини, до досягнення дитиною 16 років та надання дозволу на виготовлення відповідних проїзних документів, суд приходить до висновку, що такі позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне.
Згідно ч. 1 ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно ч. 3 ст. 11 ЗУ "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Після тимчасової окупації території АР Крим на межі адміністративної території АР Крим і Херсонської області утворено умовну прикордонну смугу, введено прикордонний режим, встановлено особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території.
В червні 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про затвердження Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї» від 04.06.2015 року №367 та затверджено відповідний Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї. Зазначений Порядок встановив, що виїзд на тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється через конторольні пункти за умовами пред'явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи у супроводі інших осіб, уповноваженних одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників.
В'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли16-річного віку, здійснюється через конторольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб п. 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України. В свою чергу Правила передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків в їх супроводі. Виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку в супроводі одного з батьків здійснюється:
- за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
- без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в тому числі - рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Відповідач не погоджується виїжджати на материкову не окуповану частину України разом з позивачем та дитиною, а також не погоджується виїхати на материкову (не окуповану) частину території України, щоб оформити нотаріально засвідчену згоду.
Судом встановлено, що оскільки самостійно, без відповідача позивач не може в'їхати з дитиною на тимчасово окуповану територію України (Автономну Республіку Крим) та виїхати з неї, вона вимушена була звернутися до суду з даним позовом.
Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789 від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.
У відповідності до положень ст.ст. 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснитися всупереч інтересам дитини.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд виходить з того, що окупація частини території України, в даному випадку АР Крим, жодним чином не призводить до зміни меж держави і АР Крим залишається адміністративно-територіальною частиною території України, а мешканці АР Крим є громадянами України та мають абсолютну приналежність і ідентичність з українським народом.
Таким чином, обмеження тимчасово введені для перетину адміністративного кордону з АР Крим, в даному випадку позбавляють дитину, батько якої не дає своєї згоди на виїзд, права на спілкування, виховання, культурний і духовний розвиток в традиціях українського народу.
Суд приходить до переконання, що в даному випадку не слід застосовувати положення щодо конкретних дат перебування дитини на території материкової України, і необхідно надати дозвіл на таке перебування без будь-яких обмежень, оскільки дитина маючи приналежність до українського народу має бути в повній мірі забезпечена можливістю виховання і розвитку у дусі цінностей держави - Україна та її громадян.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 178, 247, 263-265, 280, 354, 355, ЦПК України, ст.ст. 7, 141, 153, 155, 157 СК України, ст. 313 ЦК України, Законом України «Про охорон6у дитинства», Законом України від 21 січня 1994 року N 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, Постановою КМ України«Про затвердження Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї» від 04.06.2015, Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789 від 27 лютого 1991 року, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон - задовольнити частково.
Надати дозвіл на тимчасовий, багаторазовий виїзд/в'їзд неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з/на тимчасово окуповану територію України (Автономну Республіку Крим) до досягнення дитиною 16 років у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, або інших уповноважених матір'ю осіб, без супроводу та нотаріально посвідченої згоди батька дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.
Надати дозвіл ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, на виготовлення проїзних документів для тимчасового, багаторазового виїзду/в'їзду неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з/на тимчасово окуповану територію України (Автономну Республіку Крим) без згоди батька дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.
В іншій частині позову - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 06.11.2018 року.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 (Україна, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1);
Відповідач - ОСОБА_2 (Україна, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2).
Суддя -