Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 591/3105/16-ц

провадження № 61-16145 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, Незалежна професійна спілка

Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради,

відповідачі: Сумська міська рада, Департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради,

третя особа - Сумський міський голова Лисенко О. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Сумської міської ради на рішення Зарічного районного суду м. Суми від

05 серпня 2016 року у складі судді Бурда Б. В. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 12 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Попруги С. В., Семеній Л. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 та Незалежна професійна спілка Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради звернулись до суду з позовом до Сумської міської ради, Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради (далі Департамент Сумської міської ради), третя особа - Сумський міський голова Лисенко О. М., про поновлення на роботі, стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні.

На обгрунтування позовних вимог зазначали, що ОСОБА_1 працювала на посаді діловода загального відділу у ДепартаментіСумської міської ради.

06 травня 2016 року рішенням комісії з ліквідації Департаменту її звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із ліквідацією департаменту.

Посилаючись на те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, просили визнати протиправним та скасувати рішення комісії з ліквідації Департаменту Сумської міської ради від 06 травня 2016 року; поновити її на роботі; стягнути з Департаменту Сумської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати 139,95 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 416,85 грн та заборгованість з оплати праці та лікарняних за період з 07 травня по 30 травня 2016 року.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 05 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 та Незалежної професійної спілки Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення комісії з ліквідації Департаменту Сумської міської ради, оформлене протоколом № 2 від 06 травня 2016 року, в частині звільнення ОСОБА_1 з посади діловоду загального відділу Департаменту Сумської міської ради.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Департаменті Сумської міської ради на посаді діловода загального відділу.

Стягнуто з Департаменту Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 9 726,50 грн, з утриманням з вказаної суми при виплаті податків та інших обов'язкових зборів та платежів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що фактично відбулась не ліквідація Департаменту Сумської міської ради, а його реорганізація, оскільки Сумська міська рада передала функції та завдання, що належали до повноважень Департаменту Сумської міської ради новоствореним виконавчим органам. Відповідач не запропонував ОСОБА_1 переведення її на іншу вакантну посаду, відтак звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, у зв'язку з чим вимоги позивача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості з заробітної плати та оплати періоду тимчасової непрацездатності, суд виходив з того, що наявність такої заборгованості не підтверджена відповідними доказами.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 12 вересня 2016 року апеляційну скаргу Сумської міської ради відхилено, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 серпня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції урахував всі факти, що входять до предмета доказування, встановлені ним обставини підтверджуються належними та допустимими доказами, яким суд дав належну оцінку з дотриманням вимог статті 212 ЦПК України 2004 року та дійшов правильного висновку, що фактично відбулася не ліквідація Департаменту Сумської міської ради, а його реорганізація з передачею функцій та повноважень цього органу до новоутворених виконавчих органів Сумської міської ради, а відтак звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року виправлено арифметичну помилку у рішенні Зарічного районного суду м. Суми від 05 серпня 2016 року.

В мотивувальній частині судового рішення вказано, що період вимушеного прогулу позивача у зв'язку з її незаконним звільненням з роботи: з 22 травня 2016 року по 05 серпня 2016 року (час постановлення рішення у даній справі) становить 53 робочих дні, а тому середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає 7 364,35 грн, який підлягає стягненню з юридичної особи, з якою позивач перебувала у трудових стосунках (Департаменту Сумської міської ради).

Викладено абзац 4 резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7 364,35 грн., з утриманням при виплаті з вказаної суми податків та інших обов'язкових зборів і платежів.»

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Сумська міська рада просила скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 серпня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 12 вересня

2016 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначала, що звільнення позивача відбулося законно, у зв'язку з ліквідацією Департаменту Сумської міської ради. Питання про доцільність скорочення посад, чисельності працівників, структури підприємства, установи, організації є компетенцією міської ради та міського голови, а тому суди не повинні обговорювати їх доцільність. Заявник вважав недоречними посилання судів на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 17 жовтня 2011 року у справі № 21-237а11, від 16 жовтня

2012 року у справі № 21-267а12, від 27 травня 2014 року у справі 21-108а14, оскільки вони стосуються поновлення на роботі посадової особи в органах виконавчої влади, а не в органах місцевого самоврядування. Крім того, суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що ОСОБА_1 не бажала переводитися на іншу посаду в новоутворених управліннях та забрала свою трудову книжку, а тому комісія з ліквідації не мала права переводити відповідача на іншу посаду без її згоди.

У лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, у якому вона просила касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обгрунтованими, доводи касаційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про те, що фактично відбулася не ліквідація Департаменту Сумської міської ради, а його реорганізація. Зазначила, що вона мала намір працювати у новоствореному підрозділі Сумської міської ради, однак їй протиправно було запропоновано зайняти вакантну посаду після звільнення, а не в порядку переведення.

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За змістом частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення заборгованості з заробітної плати та оплати в період тимчасової непрацездатності,а тому рішення судів у цій частині у касаційному порядку не переглядаються.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 з 08 лютого

2014 року працювала на посаді діловода загального відділу Департаменту Сумської міської ради.

27 січня 2016 року Сумською міською радою прийнято рішення № 254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів Сумської міської ради, їх загальної штатної чисельності», відповідно до якого вирішено припинити, шляхом ліквідації Департаменту Сумської міської ради, у зв'язку з чим утворено нові виконавчі органи Сумської міської ради, а саме: Управління архітектури та містобудування та Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради.

04 травня 2016 року Сумська міська рада прийняла рішення № 735-МР «Про внесення змін до рішення від 27 січня 2016 року № 254-МР», яким воно було викладено у новій редакції. Зазначеним рішенням знову вирішено припинити, шляхом ліквідації, Департаменту Сумської міської ради.

06 травня 2016 року на засіданні комісії з ліквідації Департаменту Сумської міської ради прийнято рішення про звільнення працівників зазначеного департаменту, в тому числі ОСОБА_1, на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, оформлене протоколом № 2.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій виходили з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

Верховний Суд погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Із змісту наведеної норми убачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

При цьому, вживані у зазначеному пункті поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України може бути ліквідація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією юридичної особи.

Частинами першою, другою та четвертою статті 54 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, сільському, селищному, міському голові, голові районної у місті ради. Положення про відділи, управління та інші виконавчі органи ради затверджуються відповідною радою.

Таким чином, утворювані відповідною радою відділи, управління та інші виконавчі органи є структурними підрозділами такої ради.

Ураховуючи зазначене, прийняте Сумською міською радою рішення про ліквідацію Департаменту містобудування та земельних відносин, який є її структурним підрозділом, не можна розцінювати, як ліквідацію юридичної особи.

У постанові від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 Верховний Суд України вказав, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до рішення Сумської міської ради від 04 травня 2016 року

№735-МР «Про внесення змін до рішення від 27 січня 2016 року № 254-МР» вирішено припинити, шляхом ліквідації Департаменту Сумської міської ради. Згідно додатку № 1 до зазначеного рішення було створене Управління архітектури та містобудування та Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради.

Проаналізувавши основні завдання та функції Департаменту Сумської міської ради та завдання і функції, покладені на новоутворені Управління архітектури та містобудування та Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про те, що фактично відбулося розмежування повноважень раніше існуючого департаменту, як структури міської ради, серед новоутворених структур у складі цього органу місцевого самоврядування. Виконання функцій та завдань Департаменту містобудування та земельних відносин покладено на новостворені структурні підрозділи Сумської міської ради, які утворилися в результаті перетворення (зміни організаційно-правової форми) департаменту, тобто фактично відбулась реорганізація, а не ліквідація Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради.

Крім того, частиною другою статті 40 КЗпП України установлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП Українироботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Установлено, що у березні 2016 року ОСОБА_1 була попереджена про наступне звільнення у зв'язку з ліквідацією. 04 березня 2016 року їй було запропоновано зайняти вакантну посаду діловода загального відділу новоутвореного Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради, після звільнення з роботи в Департаменті Сумської міської ради. Разом з тим, оскільки відбувалась не ліквідація, а реорганізація Департаменту Сумської міської ради, роботодавець зобов'язаний був запропонувати працівникові переведення на вакантну посаду у новому структурному підрозділі, а у разі відсутності такої запропонувати йому всі наявні на підприємстві (установі) вакансії, які з'явилися протягом двох місяців з дня попередження, і які існували на день звільнення.

Доводи касаційної скарги щодо ненадання згоди ОСОБА_1 на зайняття вакантної посади в новоутвореному Управлінні архітектури та містобудування Сумської міської ради за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин, є безпідставними.

Питання переведення працівників Департаменту Сумської міської ради (в тому числі й ОСОБА_1) для подальшої роботи в новоствореному Управлінні архітектури та містобудування, ініціювалося начальником цього управління у листі від 05 травня 2016 року № 1.

Судами також установлено, що позивач у період з 27 квітня 2016 року по

06 травня 2016 року, включно, а також з 10 травня 2016 року по 20 травня

2016 року, включно, хворіла у зв'язку з чим перебувала на лікарняному.

Відповідно до абзацу 3 пункту 11 частини першої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Однак, комісія з ліквідації Департаменту Сумської міської ради не звернула увагу на лист від 05 травня 2016 року № 1 про переведення ОСОБА_1 до новоутвореного управління, не з'ясувала чи згодна вона на таке переведення, та під час реорганізації Департаменту Сумської міської ради прийняла рішення про звільнення позивача у період її тимчасової непрацездатності, чим грубо порушила трудові права ОСОБА_1

Наведені обставини, виключають можливість визнання дотриманим порядку звільнення позивача із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, та є підставою для поновлення її на займаній посаді.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди необгрунтовано застосували правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від

17 жовтня 2011 року у справі № 21-237а11, від 16 жовтня 2012 року у справі

№ 21-267а12, від 27 травня 2014 року у справі 21-108а14, є непереконливими і не впливають на законність та обгрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, оскільки зазначені висновки стосуються питань працевлаштування працівників у разі створення замість ліквідованої установи (організації) нової установи (організації), наділеної аналогічними функціями та повноваженнями.

Інші доводи касаційної скарги правильність рішень судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального іпроцесуального права.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи, надано належну правову оцінку доводам сторін та зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Сумської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 12 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик