Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 755/14901/17

провадження № 61-15111 ск 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідач-Київський університет імені Бориса Грінченка,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Виниченко Л. М. від 13 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Гаращенка Д. Р., Борисової О. В. від 01 лютого 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Київського університету імені Бориса Грінченка про визнання контракту недійсним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_4звернулася до суду з позовом до Київського університету імені Бориса Грінченка про визнання контракту недійсним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем в період з 01 вересня 2015 року до 31 серпня 2017 року на підставі контракту № 1858/15 від 01 вересня 2015 року (далі - Контракт), відповідно до якого позивача прийнято на посаду викладача кафедри хорового диригування Інституту мистецтв.

За умовами контракту, його продовження або переукладення на новий строк відбувається в порядку, визначеному законодавством із урахуванням Положення про конкурс на заміщення вакантних посад науково?педагогічних працівників Київського університету імені Бориса Грінченка, затвердженого та введеного в дію наказом від 20 квітня 2016 року № 222 (далі - Положення).

07 червня 2017 року, на виконання вимог Положення, при проведенні конкурсу на заміщення вакантних посад засідання Вченої ради відбулося у її присутності. Під час проведення Вченої ради позивачу не було надано можливості надати пояснення щодо роботи викладачем кафедри академічного і естрадного вокалу Інституту мистецтв. Радою безпідставно не прийнято до уваги витяг з протоколу засідання кафедри академічного та естрадного вокалу Інституту мистецтв та мотивований висновок кафедри, якими рекомендовано ОСОБА_4 обрати на посаду викладача, не враховано великий досвід викладацької діяльності позивача та численні подяки різних організацій, що призвело до незаконного звільнення позивача з посади, на підставі закінчення строку дії Контракту. Відтак засідання вченої ради відносно неї відбувалося упереджено. Додатково зазначає, що за умовами контракту її прийнято на посаду викладача кафедри хорового диригування Інституту мистецтв, а звільнено з посади викладача кафедри академічного та естрадного вокалу Інституту мистецтв. Жодних письмових змін до Контракту не вносилося.

Також позивач наголошує, що укладення короткострокового трудового договору (контракту) суперечить положенням національного законодавства та гарантіям міжнародного права, оскільки передбачений контрактом тимчасовий характер трудових відносин ускладнює становище працівника. Примушування працівника, який працює на умовах безстрокового трудового договору, до укладення контракту з обмеженим строком його дії є погіршенням становища працівника і є підставою для визнання контракту недійсним. Вказала, що строковий трудовий договір, укладений у випадках, не визначених законом, навіть за наявності згоди працівника, вважається безстроковим. У разі переукладення строкового договору кілька разів, за винятком передбачених законом випадків, контракт вважаються укладеними на невизначений строк.

Враховуючи викладене, позивач не погоджується і вважає незаконним рішення Вченої ради оформлене протоколом від 07 червня 2017 року № 10, яким її не було обрано на посаду викладача кафедри академічного та естрадного вокалу, вважає що її звільнення є незаконним та просила визнати недійсним трудовий контракт від 01 вересня 2015 року № 1858/15 укладений між нею та відповідачем, поновити її на роботі, на посаді викладача кафедри хорового диригування Інституту мистецтв Київського університету імені БорисаГрінченка, та стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 31 серпня 2017 року у розмірі 9 374,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивоване тим, що на підставі досліджених доказів, а також наданих судам пояснень встановлено, що відповідач законно звільнив позивача із займаної посади. Фактично позивач не погоджується із рішенням засідання Вченої ради відповідача від 07 червня 2017 року, оформлене протоколом № 10, відповідно якого позивача не було обрано на вакантну посаду викладача кафедри академічного та естрадного вокалу. Проте дане рішення позивачем не оскаржується та не є предметом спору.

У касаційній скарзі, надісланій до Верховного Суду 28 лютого 2018 року засобами поштового зв'язку, ОСОБА_4 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи дійшли односторонніх та передчасних висновків про відмову у задоволенні позову, неповно з'ясували обставини справи, порушили норми матеріального права та неправильно застосували норми процесуального права.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 вересня 2018 року вказану справу передано на розгляд Верховного Суду.

Правом на подання відзиву на касаційну скаргу відповідач не скористався.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Частинами першою та третьою статті 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пунктом другим частини першої статті 36 КЗпП України встановлено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Статтею 39-1 КЗпП України визначено, що у випадку якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Частинами першої та другою статті 55 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що до основних посад науково-педагогічних і педагогічних працівників закладів вищої освіти належить, зокрема, посада викладача. Частиною одинадцятою цієї ж статті встановлено, що під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників-завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

Судами установлено та підтверджено матеріалами справи, що між позивачем та відповідачем неодноразово укладалися строкові трудові договори (контракти), а саме: наказом від 02 січня 2008 року № 150-К ОСОБА_4 на умовах контракту прийнято до Київського міського педагогічного університету імені Бориса Грінченка на посаду викладача кафедри теорії та методики музичної освіти інституту дошкільної, початкової і мистецької освіти; наказом від 01 вересня 2010 року № 1259-К ОСОБА_4 на умовах контракту переведено на посаду викладача кафедри хорового диригування Інституту мистецтв; наказом від 03 серпня 2015 року № 891-к/тр з ОСОБА_4 продовжено трудові відносини на умовах контракту.

01 вересня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено контракт, терміном дії з 01 вересня 2015 року до 31 серпня 2017 року та, відповідно до якого позивача прийнято на посаду викладача кафедри хорового диригування Інституту мистецтв.

Пунктами 5.1. 5.2. 5.3 контракту визначено, що зміни та доповнення до цього контракту вносяться тільки за згодою сторін викладеній у письмовій формі та підписані сторонами. Цей контракт припиняється, зокрема, після закінчення строку дії контракту (стаття 36 КЗпП України). За два місяці до закінчення строку дії контракту та за згодою сторін контракт може бути продовжений або укладений на новий строк у порядку, визначеному чинним законодавством України, з урахуванням Положення про конкурс на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників Київського університету імені Бориса Грінченка.

Наказом Київського університету імені Бориса Грінченка від 27 серпня 2015 року № 353 внесено зміни до структури Київського університету імені Бориса Грінченка з 01 вересня 2015 року та реорганізовано кафедру хорового диригування Інституту мистецтв шляхом приєднання до кафедри академічного та естрадного вокалу Інституту мистецтв.

07 червня 2017 року, на виконання вимог статті 55 Закону України «Про вищу освіту», відбулося засідання Вченої ради Інституту мистецтв Київського університету імені Бориса Грінченка оформлене протоколом № 10, за результатами якого ОСОБА_4 не обрано на вакантну посаду викладача кафедри академічного та естрадного вокалу.

14 червня 2017 року ОСОБА_4 повідомлено, що 31 серпня 2017 року її буде звільнено у зв'язку із закінченням строку Контракту на підставі пункту другого статті 36 КЗпП України. З повідомленням позивач була ознайомлена 14 червня 2017 року, про що свідчить її особистий підпис.

Наказом Київського університету імені Бориса Грінченка від 01 серпня 2017 року № 978-к/тр звільнено викладача кафедри академічного та естрадного вокалу Інституту мистецтв ОСОБА_4 із займаної посади 31 серпня 2017 року, у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дослідивши матеріали справи та заслухавши доводи сторін по справі дійшли правильного висновку про відмову в задоволені позову, оскільки контрактна форма роботи педагогічних працівників закладів вищої освіти запроваджена спеціальним законом, зміст підписаного між сторонами строкового трудового договору не суперечить законодавству, позивач з моменту підписання контракту два роки працювала за ним та не мала щодо цього заперечень. Крім того, обов'язковою умовою для продовження трудових відносин на посаді педагогічного працівника є проходження конкурсного відбору, який позивач не пройшла.

Правильними є висновки судів про відсутність підстав для визнання контракту недійсним тому, що позивача прийнято на одну посаду, а звільнено з іншої, оскільки наказ Київського університету імені Бориса Грінченка від 27 серпня 2015 року № 353 про реорганізацію кафедри хорового диригування Інституту мистецтв шляхом її приєднання до кафедри академічного та естрадного вокалу Інституту мистецтв не суперечить вимогам законодавства, а найменування посади позивача не змінювалося.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що укладення з нею, як педагогічним працівником, контракту, як різновиду строкового трудового договору, суперечить нормам національного та міжнародного законодавств, оскільки остання перебувала у трудових відносинах з відповідачем на постійній основі та застосування строкового трудового договору можливе лише за згодою працівника. Проте зазначені доводи спростовуються наявними в матеріалах справи документами, зокрема, копіями наказів про прийняття позивача на роботу на контрактній основі та копією контракту.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судами попередніх інстанції надано належну правову оцінку, на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська