Справа №487/864/18 10.04.2018
Єдиний унікальний номер судової справи 487/864/18
Номер провадження 22-ц/784/589/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

10 квітня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

без участі учасників справи, належно повідомлених про час і місце судового засідання,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ухвалу, яка постановлена Заводським районним судом міста Миколаєва під головуванням судді Бобрової І.В., в приміщенні того ж суду 23 лютого 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Держави в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із позовом до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Держави в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області та отримує пенсію за вислугою років відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

У зв'язку зі змінами в законодавстві, які давали підставу для здійснення перерахунку пенсії, Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області направила до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області довідку про розмір грошового забезпечення для здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_2

Проте, не заперечуючи право позивача на перерахунок пенсії, такий перерахунок Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області не було здійснено через відсутність належного бюджетного фінансування.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що внаслідок бездіяльності відповідачів йому спричинено матеріальну шкоду у розмірі 24 394 грн. 80 коп., позивач ОСОБА_2, просив суд стягнути з держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 24 394 грн. 80 коп. у відшкодування матеріальної шкоди.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 лютого 2018 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_2 на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Крім того, просив постановити окрему ухвалу у зв'язку із порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично оскаржує дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо відмови в здійсненні перерахунку пенсії, а тому справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір не носить цивільно-правового характеру, що виключає можливість вирішення його у порядку ЦПК України.

Однак, такий висновок суду першої інстанції щодо процесуальної долі позовної заяви ОСОБА_2 є передчасним, помилковим і необґрунтованим, виходячи з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов'язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Вирішуючи питання про підвідомчість спору, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст.124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а відповідно до ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Положеннями ст.186 ЦПК України визначені підстави для відмови у відкритті позовного провадження.

Частиною 1 вказаної статті визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами; у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; є рішення третейського суду, прийняте в межах його компетенції, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або скасував рішення третейського суду і розгляд справи в тому самому третейському суді виявився неможливим; є рішення суду іноземної держави, визнане в Україні в установленому законом порядку, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які звернулися із позовною заявою або до яких пред'явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

За змістом п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Як вбачається зі змісту даної позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовом і до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, зазначивши останню як відповідача, про відшкодування матеріальної шкоди, вважаючи що протиправними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області йому завдано шкоду. При цьому, позивач просив стягнути таку шкоду з держави Україна в особі Державної казначейської служби України.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Відповідно до ч.1 ст.167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

При цьому відсутність передбачених законом підстав для відшкодування шкоди тягне за собою відмову у позові, а не відмову у відкритті провадження у справі, тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що справа не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

За такого, вирішуючи питання про відмову у відкритті провадження у справі з мотивів, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд належним чином не визначився щодо характеру спірних правовідносин та не з'ясував підстави заявленого позову.

Натомість, позивач довів своє право на звернення до суду із таким цивільним позовом, а спосіб захисту свого цивільного права чи інтересу позивач визначає самостійно. Питання про те, порушені права цієї особи чи ні вирішується в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції на підставі положень ст.379 ЦПК України.

Щодо вимоги апеляційної скарги про постановлення окремої ухвали відносно порушень, допущених судом першої інстанції, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Апеляційний суд у випадках і в порядку, встановлених ст.262 ЦПК України, може постановити окрему ухвалу. Суд вищої інстанції може також постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.

Оскільки допущені судом першої інстанції помилки, які, як вважає позивач, є підставою для постановлення окремої ухвали відносно суду, є причиною скасування оскаржуваної ухвали, то зазначене виключає можливість постановлення окремої ухвали.

Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 лютого 2018 року - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду та вирішення питання щодо можливості відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 11 квітня 2018 року