Головуючий у 1-й інстанції Медведський М.Д.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційні скарги ОСОБА_2, представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

на ухвалу Мар'їнського районного суду Донецької області від 09 серпня 2018 року, у складі судді Медведського М.Д.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2

до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України,

про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України (далі - КМУ), Державної казначейської служби про відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом у вигляді зруйнування його будинку АДРЕСА_1 в розмірі 569923,90грн., шляхом їх списання з Єдиного казначейського рахунку за рахунок коштів Державного бюджету України.

Ухвалою Мар'їнського районного суду Донецької області від 09 серпня 2018 року клопотання представника Кабінету Міністрів України про направлення судового доручення до Російської Федерації задоволено.

Направлено судове доручення компетентному органу Російської Федерації згідно Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної 22.01.1993 року.

Доручено компетентному органу Російської Федерації вручити Уряду Російської Федерації копію позовної заяви, доданих до неї матеріалів, та з'ясувати наявність згоди до участі у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції.

Провадження в даній цивільній справі за позовом ОСОБА_2 зупинено до надходження відповіді від компетентного органу Російської Федерації.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 і його представник - ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню, скасувати і направити справу для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який підтримав доводи обох скарг, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату, час і місце судового засідання позивача ОСОБА_2, представників відповідачів - Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційній скарги позивача та його представника підлягають відхиленню, виходячи з наступного.

09 січня 2018 року представник Кабінету Міністрів України звернувся до суду із заявою про направлення судового доручення через Міністерство юстиції України до Російської Федерації для з'ясування згоди цієї країни на залучення її, в особі Уряду Російської Федерації, у якості третьої особи із зупиненням провадження до надходження відповіді компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги.

Задовольняючи заяву відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що майно, про відшкодування вартості якого позивач заявляє позовні вимоги, зруйновано в ході збройного конфлікту, який за термінологією Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», пов'язаний із збройною агресією Російської Федерації, що має відповідати за спричинену шкоду. У зв'язку з тим, що іноземна держава може бути залучена до участі в розгляді справи лише за згодою її компетентних органів, суд вважав за необхідне направити судове доручення до Міністерства юстиції України для передачі дипломатичними каналами компетентним органам Російської Федерації щодо вручення Уряду Російської Федерації копій позовної заяви ОСОБА_2 та доданих до неї матеріалів і з'ясування наявності згоди до участі у справі як третьої особи компетентних органів держави Російської Федерації, на підставі чого провадження у справі було зупинене до отримання відповідної документації іноземної держави.

З таким висновком апеляційний суд не може не погодитись виходячи з наступного.

Перевіряючи законність прийняття рішення про зупинення провадження у зв'язку з направленням судового доручення через органи юстиції іноземній державі, колегія суддів з'ясувала наступне.

Резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25.06.2015р. визнано, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VIII: відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Закон набув чинності 24.02.2018р.

З положень цього Закону № 2268-VIII, контексту Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи вбачається зачіпання майбутнім рішення суду інтересів Російської Федерації, оскільки позитивне на користь позивача рішення зі стягнення за рахунок бюджетних коштів держави Україна вплине в порядку реалізації подальших регресних вимог України на права та обов'язки Російської Федерації.

Наведеними нормами законодавства спростовуються доводи в апеляційній скарзі із твердженням, що рішення по даній справі ніяким чином не може вплинути на права та обов'язки Російської Федерації.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 53 ЦПК України третю особу може бути залучено до участі у справі за заявою учасників справи, якщо суд з'ясує, що рішення суду може вплинути на її права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Оскільки щодо розглядуваної справи Російська Федерація є іноземною державою, то питання залучення її до участі в розгляді справи національним судом як відповідача, третьої особи має вирішуватись із урахуванням міжнародних норм, ратифікованих Україною. При таких обставинах, як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 6 свого листа від 16.05.2013 № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом»: іноземна держава може бути допущена лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Так, в п. 1 ст. 2 Статуту Організації Об'єднаних Націй закріплено принцип суверенної рівності держав, що означає, що жодна з них, не підсудна судам іншої держави без її згоди.

Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави застосовується судовий імунітет, що вітлено в роз'ясненнях в п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» № 13 від 19.12.2014р.

Між державами Україною і Російською Федерацією на сьогодення діє Конвенція про правову допомогу і правові відносни по цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписана 22.01.1993р., ратифікована Україною 10.11.1994р., яка поширюється на коло громадян держав-учасниць договірних відносин. Але цей нормативний акт міждержавного значення не встановлює можливості притягнення у якості сторони, третьої особи, країни-договірної сторони.

Відтак, питання про залучення до участі в справі іноземного елемента у вигляді іншої держави має вирішуватись з урахуванням норм міжнародного права, як правильно визначився в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції.

За положеннями ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред'явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Тож, на виконання вимог ст. 53, 54 ЦПК України, Віденської конвенції про дипломатичні зносини, для залучення до справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, Російської Федерації в особі Уряду цієї держави, необхідним є з'ясування згоди її компетентних органів на розгляд справи в судах України, що ґрунтується і на положеннях ст. 80 Закону «Про міжнародне приватне право».

З огляду на відсутність в тексті Конвенції про правову допомогу і правові відносни по цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993р. особливих положень, що передбачали б безумовне притягнення держави-договірної сторони до участі у справі, суд обґрунтовано вжив захід спрямування судового доручення щодо з'ясування згоди Російської Федерації на її участь у даному спорі.

Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 252 ЦПК України передбачено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Згідно п. 12 ч. 1 ст. 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п. 8 ч. 1 ст. 252 цього Кодексу, - до надходження відповіді від іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів.

Доводи апеляційної скарги позивача і його представника з приводу можливості отримати згоду Російської Федерації на участь у спорі, що розглядається національним судом, через дипломатичні установи не є спроможним, оскільки з пред'явленням ОСОБА_2 позову про відшкодування шкоди, спір перейшов у площину судового розгляду, що регламентований цивільним процесуальним законом, вищезгаданою Конвенцією 1993р., за якими запитати наявність згоди уряду, що діє від імені держави, може орган, в провадженні якого знаходиться справа - в даному випадку це Мар'їнський районний суд Донецької області.

Доводи апеляційних скарг позивача та його представника щодо безпідставного перекладання обов'язку направлення судового доручення відповідачем на суд є необґрунтованими, оскільки відповідно до положень ст. 498 ЦПК України, саме на суд покладено можливість направлення відповідного судового доручення, а не самостійно стороною у справі, а порядок направлення такого доручення регламентується Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Інструкцією про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року N 1092/5/54, яка також виключає можливість сторони самостійно направляти судове доручення.

Враховуючи те, що зупинення провадження у даній справі - це тимчасове припинення судом судового розгляду через відсутність процесуальної можливості залучити іншу країну, що є Договірною стороною у конвенційному правовому акті, окрім як шляхом попереднього запитування її згоди у відповідності з міжнародно-правовими актами на участь у справі через направлення судового доручення, що об'єктивно перешкоджає подальшому розгляду справи, то колегія суддів схвалює прийняте судом вказане процедурне рішення про зупинення провадження до з'ясування наявності згоди компетентних органів держави Російської Федерації до участі у справі цієї держави як третьої особи.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду та не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Із урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції в частині зупинення провадження у справі є законною і обґрунтованою, у зв'язку з чим в порядку ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 і його представника - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Мар'їнського районного суду Донецької області від 09 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 9 листопада 2018 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді С.А.Зайцева

О.М.Пономарьова