АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/92/18 Справа № 202/5528/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання договору недійсним, витребування майна, виселення, скасування рішення про реєстрацію права власності, поновлення реєстрації та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 09 жовтня 2003 року недійним, витребувати вказану квартиру із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 та передати її у власність позивача. Також позивач просив виселити ОСОБА_4 із цієї квартири, скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_5, поновивши державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за позивачем та стягнути з ОСОБА_3 на його користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Позов мотивований тим, що 08 травня 2003 року за участі позивача у м. Дніпропетровську відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої він отримав численні травми. Він був доставлений в обласну клінічну лікарню імені Мечнікова, де у нього було діагностовано кому. В період з 08 травня 2003 року по 07 вересня 2003 року він знаходився на лікуванні та обстеженні, а 09 жовтня 2003 року його дружина ОСОБА_6 разом зі своєю сестрою ОСОБА_3 та нотаріусом прийшли до його палати та попросили поставити свій підпис на документах, необхідних начебто для лікування, які він підписав. Однак, як зясувалось пізніше, ним було підписано договір купівлі-продажу належної йому квартири № 41, яка знаходиться в будинку № 121 по пр. імені газети Правда у м. Дніпропетровську.

В подальшому, 30 жовтня 2004 року на підставі договору міни новими співвласниками стали ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Також позивач послався на те, що на момент вчинення правочину, тобто укладення договору купівлі-продажу квартири, він знаходився на стаціонарному лікуванні в онкологічному відділенні ОКБМ з діагнозом: рубців стеноз гортані та трахеї, хронічний коленосій. 30 вересня 2003 року він отримав консультацію лікаря психіатра, яким були поставлено діагноз: ранній відновлюваний період тяжкої сполученої травми з вираженим антено-депресійним синдромом, вираженими інтелектуально-містичними розладами, змінами особистості за органічним типом. Тобто на момент укладання договору купівлі-продажу він знаходився в критичному та особливому емоційному стані, а оточуюча його обстановка, події та дії осіб, примушували позивача укласти оспорюваний договір, тому його психологічний стан та усвідомлення обставин, що склались для нього, як для особистості, його відношення до таких обставин має безпосереднє значення для того, що він в момент вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Крім того, йому заподяна моральна шкода, яка повязана з душевними переживаннями та зміною обстановки і способу життя, у звязку із втратою квартрири, яку він оцінює в 10000 грн. Просив позов задовольнити.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано суду доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а також висновки суду не відповідають обставинам справи.

Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 351 ЦПК України передбачено, що апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

А згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 09 жовтня 2003 року був укладений договір купівлі продажу квартири № 41, що знаходиться в будинку під номером 121 по пр. Слобожанського (колишня назва проспект газети «Правда») в м. Дніпро (попередня географічна назва м. Дніпропетровськ), який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 4416.

Відповідно до п. 2, 3 зазначеного договору купівлі-продажу, квартира, що відчужується належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30 травня 2002 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Продаж квартири здійснено за 5 053 грн., які продавець отримав повністю від покупця під час підпису цього договору.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно 30 жовтня 2004 року був укладений договір міни, відповідно до якого власниками квартири № 41, що знаходиться в будинку під номером 121 по пр. Слобожанського (колишня назва проспект газети «Правда») в м. Дніпро (попередня географічна назва м. Дніпропетровськ) стали ОСОБА_4, ОСОБА_5.

ОСОБА_5 помер 02 грудня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 185621, виданим Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 05 грудня 2007 року, актовий запис № 1780.

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААГ № 006201 ОСОБА_2 встановлена з 01 серпня 2014 року друга група інвалідності безстроково.

Крім того, встановлено, що 08 травня 2003 року сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої позивач потрапив на лікування до Обласної клінічної лікарні ім. Мечникова в тяжкому стані, де тривалий час перебув у комі, балансуючи між життям та смертю до 03 червня 2003 року, а після того, як прийшов до тями, стан позивача став поступово відновлюватися. А 17 червня 2003 року ОСОБА_2 було переведено до другого нейрохірургічного відділення вказаної лікарні, де було проведено йому декілька хірургічний операцій, де він перебував до 30 червня 2003 року, а в подальшому позивача було переведено до відділення ЛОР-онко вказаної лікарні та було встановлено діагноз рубцовий стеноз гортані та начальних віділів трахеї, стан після трахеостопії.

Також встановлено, що про критичний стан позивача підтвердили допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_8, яка здійснювала нагляд за позивачем та ОСОБА_9 лікар-психіатр. Зокрема остання повідомила, що нею був проведений 30 вересня 2003 року огляд ОСОБА_2, який був у тямі, доступний до контакту, грубо орієнтований у часі, емоційно лабільний, внутрішньо напружений, тривожний. У скаргах пацієнта був понижений настрій, плаксивість, неуважність, зниження памяті. В діагнозі зазначено: гострий період після політравми, але оцінити стан пацієнта, його мислення на той час було неможливо. Зазначала, що через три місяця після травми вона не мала права ставити будь-який діагноз, адже стан пацієнта міг відновлюватись місяцями.

Згідно з висновком судово-психіатричного експертизи № 594 від 15 серпня 2016 року ОСОБА_2 під час укладання 09 жовтня 2003 року договору купівлі-продажу квартири, виявляв психічні розлади у вигляді помірно виражених розладів особистості й поведінки, внаслідок органічного ураження головного мозку (посттравматична енцефалопатія внаслідок перенесеної важкої черепно-мозгової травми), з ретроантероградною амнезією (згідно із МКХ Х-психоорганічний синдром). Ступінь наявних порушень така, що вона істотно впливала (обмежувала) на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. У ході обстеження у ОСОБА_2 на період з 08 травня 2003 року по 10 жовтня 2003 року виявляється органічний симптомокомплекс у вигляді порушення інтелектуально-мистичних функцій та помірного розладу особистості та поведінки за органічним типом, схильність до підкоряємості та зниження здатності до прогнозування у повному обсязі наслідків свої дій. Вищеописані відмінності індивідуально-психологічні особливості ОСОБА_2 були обумовлені наслідком тяжких травм, отриманих 08 травня 2003 року та залежним станом. Вищеописані особливості суттєво впливали на поведінку ОСОБА_2 під час укладання договору купівлі-продажу 09 жовтня 2003 року. В теперішній час ОСОБА_2 виявляє психічні розлади у вигляді легких розладів особистості й поведінки, внаслідок органічного ураження головного мозку з ретроантероградною амнезією.

А відповідно до висновку додаткової судової психіатричної експертизи №500 від 21 вересня 2017 року, яка була призначена ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2017 року, зазначено, що в ході обстеження у ОСОБА_2 в період з 08 травня 2003 року по 10 жовтня 2003 року виявляється органічний симптомокомплекс у вигляді порушення інтелектуально-мнестичних функцій та помірного розладу особистості та поведінки за органічним типом, схильність до підкоряємості та зниження здібності до прогнозування у повномі обсязі наслідків своїх дій та зроблено висновок, що ОСОБА_2 на період, що цікавить суд, тобто під час укладання 09 жовтня 2003 року договору купівлі-продажу квартири, виявляв ознаки психічного розладу у вигляді помірно виражених розладів особистості й поведінки, внаслідок органічного ураження головного мозку (посттравматична енцефалопатія внаслідок перенесеної важкої черепно-мозгової травми), з ретро-антероградною амнезією (згідно із МКХ Х-психоорганічний синдром). Ступінь наявних порушень така, що вона істотно впливала (обмежувала) на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України, передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

А відповідно до розяснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Тобто правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо).

Враховуючи те, що позивач, під час підписання спірного договору купівлі-продажу квартири виявляв ознаки психічного розладу у вигляді помірно виражених розладів особистості й поведінки, внаслідок органічного ураження головного мозку (посттравматична енцефалопатія внаслідок перенесеної важкої черепно-мозгової травми), з ретро-антероградною амнезією (згідно із МКХ Х-психоорганічний синдром), ступінь наявних порушень така, що вона істотно впливала (обмежувала) на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. Тобто позивач, після перенесеної травми та перебування у критичному стані, після якого поступово відновлювався, з урахування як висновків судово-психіатричних експертиз, так і медичних документів та свідків, допитаних в суді першої інстанції, колегією суддів зроблено висновок, що фактично позивач не міг керувати своїми діями та не розумів значення своїх дій при підписанні вказаного договору купівлі-продажу.

У звязку з чим спірний договір купівлі-продажу квартири є недійсним, а тому позов в цій частині є обгрунтованим.

Проте суд першої інстанції на думку колегії суддів помилкового прийшов до висновку, що позивач на момент укладення оспорюваного договору міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Також, як зазначалося вище, 30 жовтня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір міни, відповідно до якого власниками квартири № 41, що знаходиться в будинку під номером 121 по пр. Слобожанського (колишня назва проспект газети «Правда») в м. Дніпро (попередня географічна назва м. Дніпропетровськ) стали ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Так, відповідно до загального правила, встановленого статтею 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Захист порушених прав власника майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача (добросовісного набувача) цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України витребувати майно від добросовісного набувача можливо за наявності у діях власника майна волі на передачу майна.

Враховуючи те, що спірна квартира вибула з володіння позивача поза його волею, а тому позивачем обгрунтовано обрано спосіб захисту, у відповідності до ст. 16 ЦК України, шляхом витребування вказаної квартири від відповідача ОСОБА_4, оскільки вона одна залишилася власником квартири з тих підстав, що ОСОБА_5 помер 02 грудня 2007 року.

А як вбачається із інформаційної довідки є Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 10 квітня 2018 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 частині за кожним.

Крім того, відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування цієї квартири з чужого незаконного володіння та скасування запису про державну реєстрацію обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Що стосується вимог про виселення відповідачки та поновлення державної реєстрації на спірну квартиру за позивачем, колегія суддів вважає їх передчасними, оскільки ці питання першочергово вирішуються у позасудовому порядку, а випадку недосягнення згоди чи виникнення спору мають право звернутися до суду, а тому ці вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем не надано жодного доказу понесених ним моральних страждань, у відповідності до ст. 81 ЦПК України, а тому ці вимоги не можуть бути задоволеними.

Також колегія суддів не переглядає понесені судові витрати, які були понесені позивачем, оскільки жодних квитанції про такі витрати до суду не надано.

За таких оставин та керуючись ст.147, п.3 розділом ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання договору недійсним, витребування майна, виселення, скасування рішення про реєстрацію права власності, поновлення реєстрації та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 09 жовтня 2003 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого нотаріально та зареєстрованого в реєстрі за №4416.

Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 (іпн:01) квартиру №41 в будинку №121 по проспекту по проспекту Слобожанстькому (колишня проспект Газети Правди) у м. Дніпропетровську на користь ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1).

Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 (колишня проспект Газети Правди) у м. Дніпропетровську за ОСОБА_4 (іпн:НОМЕР_2) та ОСОБА_5 (іпн.).

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

ОСОБА_10