ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/657/18 Справа № 204/5000/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів: Каратаєвої Л.О., Деркач Н.М.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС-1» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

01 серпня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, який 27 лютого 2017 року уточнив та остаточно просив, стягнути з відповідача заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг за період з 01.12.2012 року по 31.01.2017 року у розмірі 9 484 грн. 59 коп. та судові витрати по справі у розмірі 1378 грн. В обґрунтування позову вказав, що позивач є балансоутримувачем житлового будинку АДРЕСА_3 та з 01.03.2012 року надає споживачам послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Відповідач є власником квартири АДРЕСА_1. Між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг з обслуговування та утримання будинку та прибудинкової території, який оформлено відкриттям особового рахунку. Однак, відповідач свої зобов'язання перед позивачем за вказаним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 9484 грн. 59 коп. за період з 01.12.2012 року по 31.01.2017 року. Тому, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом (а.с.2-4).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2017 року позовні вимоги Комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС-1» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій - задоволенні.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС-1» Дніпропетровської міської ради заборгованість за надані послуги з обслуговування та утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 9 484 грн. 59 коп., судові витрати по справі у розмірі 1378 грн., а всього 10862 грн. 59 коп. (а.с.57-58).

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі (а.с.83-93) .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що Комунальне підприємство «ЖИЛСЕРВІС-1» Дніпропетровської міської ради є балансоутримувачем житлового будинку АДРЕСА_3.

Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1.

Між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг з обслуговування та утримання будинку та прибудинкової території, який оформлено відкриттям особового рахунку НОМЕР_1.

Відповідач не здійснював належним чином оплату за надані послуги з обслуговування та утримання будинку та прибудинкової території, у зв'язку з чим станом на 27 лютого 2017 року виникла заборгованість у розмірі 9484 грн. 59 коп. за період з 01.12.2012 року по 31.01.2017 року, яку добровільно відповідач не сплачує.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції, посилаючись на ст. ст. 526, 527 ЦК України, виходив з того, що зобов'язання має належним чином виконуватися, а оскільки відповідач свої зобов'язання перед позивачем за вказаним договором належним чином не виконує, у нього виникла заборгованість у розмірі 9484 грн. 59 коп. за період з 01.12.2012 року по 31.01.2017 року, яка й підлягає стягненню.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону та понятті договорів.

Так, відповідно до ст. ст. 526, 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином і належними сторонами.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 20 Закону України від 24.06.2004 року № 1875-ІV «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 02.03.2011 року № 16/9 «Про проведення реорганізації комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, підпорядкованих департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради» (зі змінами, внесеними рішенням Дніпропетровської міської ради від 30.11.2011 року № 53/17) та наказу Департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради від 20.02.2012 року № 19 «Про впорядкування взаємовідносин між Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством «Південне» Дніпропетровської міської ради та Комунальним підприємством «ЖИЛСЕРВІС-1», КП «ЖИЛСЕРВІС-1» ДМР є балансоутримувачем житлового будинку № 148 по вул. Робочій та з 01.03.2012 року надає споживачам послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Відповідач є власником квартири АДРЕСА_2

Між Позивачем та Відповідачем укладено договір про надання послуг з обслуговування та утримання будинку та прибудинкової території, який оформлено відкриттям особового рахунку НОМЕР_1.

Відповідач фактично користується послугами, які йому надає позивач, відмови від споживання послуг по утриманню будинку та прибудинкової території від відповідача позивачу не надходило.

Відповідно до п.2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків є власниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою, та зобов'язані приймати участь в загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку та прибудинкової території відповідно до своєї долі в майні будинку. Пунктом 1 ст. 10 вказаного закону встановлено, що утримання приватизованих квартир здійснюється за рахунок власників згідно Правил користування приміщеннями житлових будинків та при будинковими територіями незалежно від форм власності на них.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги (до яких відповідно до п.1. ч 1 ст. 13 цього ж закону віднесено і послуги з обслуговування та утримання будинку та прибудинкової території) у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 68 Житлового Кодексу наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української PCP.

Нарахування плати за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території Позивачем проводиться відповідно до тарифів, які були затверджені рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради від 13.07.2011 р. № 964. Механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових території здійснюється відповідно до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року № 869.

Згідно з наданого позивачем розрахунку вбачається, що у відповідача мається заборгованість за надані послуги з обслуговування та утримання будинку та прибудинкової території, яка складає - 9484 грн. 59 коп. за період з 01.12.2012 року по 31.01.2017 року, яку він не сплачує.

Виходячи із викладеного та встановлених по справі обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог КП «ЖИЛСЕРВІС-1» Дніпропетровської міської ради .

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо звернення позивача до суду із пропуском строку, який він просив застосувати, оскільки заборгованість, яку просить стягнути позивач з відповідача нарахована за період з 01.12.2012 року по 31.01.2017 року, а з позовом до суду він звернувся лише 01.08.2016 року, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вбачається з виписки з особистого рахунку ОСОБА_1, в період з 01.12.2012 року по 31.01.2017 року відповідачем періодично вносилися платежі в рахунок погашення заборгованості за надані послуги: липень 2013 року - 1000,00 грн.; вересень 2013 року - 1000,00 грн. (а.с.50-51), а тому підстав для застосування строку позовної давності не має.

Згідно положень статті 57 ЦПК України (2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України ;an=7807">(2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення проти позову та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України (в редакції що діє на час перегляду рішення), суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: