КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/888/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Диба О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

за участю секретаря - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року,

встановив:

у вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 288 185 грн. 40 коп., що становить вартість відновлювального ремонту, та судові витрати, посилаючись на те, що з вини відповідача було ушкоджено належний йому автомобіль.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 р. позов було задоволено та вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, зазначав, що судом не надано оцінки всім обставинам по справі.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання - ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, представників позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що з вини ОСОБА_3, який працював на посаді водія легкового автомобіля з 06.03.1996, 26.08.2016 о 20.19 на перехресті вулиць Полярна та П.Калнішевського (попередня назва - Майорова) у м. Києві сталась ДТП, в результаті якої було ушкоджено належний йому автомобіль марки «Toyota Camry", державний номерний знак НОМЕР_1. Оскільки ДТП сталась з вини ОСОБА_3, який керував вказаним автомобілем не при виконанні своїх трудових обов'язків, що було встановлено постановою Оболонського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 р., позивач просив стягнути з нього заподіяну матеріальну шкоду в повному розмірі, яка складається з вартості відновлювального ремонту в сумі 288 185 грн. 40 коп.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 р. позов було задоволено та вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції посилався на положення ст. 130, 132, 134 КЗпП України та вважав доведеним, що ОСОБА_3 26.08.2016 закінчив трудовий день о 20.00, прибувши на території автотранспортного господарства з метою фіксації постановки автомобіля та проставлення відмітки у Подорожньому листі, після чого поїхав на автомобілі у власних справах, про що свідчать знаходження на час ДТП в автомобілі сторонньої особи та риболовних снастей. З цього ж Подорожнього листа судом було взято до уваги показники пробігу автомобіля, які різняться між вказаним в Подорожньому листі та фактичними на 5 кілометрів, що в сукупності свідчить про те, що відповідач самовільно використовував автомобіль не для виконання своїх трудових обов'язків.

При цьому суд першої інстанції вважав встановленим, що відповідач самостійно заповнював подорожні листи службового легкового автомобіля, був зобов'язаний вносити виключно достовірні дані щодо використання ввіреного йому службового автомобіля, а за внесення недостовірних даних міг нести відповідальність, яка визначена норами чинного законодавства та внутрішніми правилами позивача.

При визначенні розміру матеріальної шкоди, суд першої інстанції посилався на надані позивачем докази щодо оплати вартості відновлювального ремонту належного позивачу автомобіля, заперечень відповідача щодо вартості такого ремонту та факту його проведення не надано.

Однак висновок суду першої інстанції не можна повністю визнати законним та обґрунтованим, оскільки він не в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_3 працював у позивача на посаді водія легкового автомобіля після переведення за наказом від 23.02.2012 (а/с 9).

Згідно Посадової інструкції водія автотранспортних засобів відділу господарського та матеріально-технічного забезпечення управління справами, затвердженої Керуючим справами АТ «Ощадбанк» ОСОБА_9 01.04.2012 водій підпорядковується безпосередньо завідувачу та головному інженеру сектору автогосподарства. Перед виїздом на лінію водій зобов'язаний переконатися в повноті та правильності заповнення всіх реквізитів подорожнього листа, виїжджати тільки по правильно оформленим подорожнім листам, відмічаючи маршрути слідування, пройдений кілометраж, витрату пального, перевіряти технічний стан автомобіля перед виїздом, підписувати подорожній лист у головного інженера сектору автогосподарства або завідувача сектору автогосподарства про технічний справний стан автомобіля (а/с 10).

Наказом голови Правління ПАТ «Ощадбанк» від 19.10.2015 №345 було закріплено за ОСОБА_3 легковий автомобіль марки «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_1 у розпорядженні управління справами для здійснення транспортного обслуговування заступника голови правління ОСОБА_10 (а/с 20).

Правилами внутрішнього трудового розпорядку у Центральному апараті банку було встановлено початок роботи - 09.00, закінчення - 18.00, у п'ятницю - 16.45, перерва - з 13.00 до 13.45.

Розпорядженням Керуючого справами АПТ «Ощадбанк» від 25.02.2016 №02 були визначені місця паркування службового автотранспорту у денний та нічний час. Місцем паркування автомобіля, закріпленого за ОСОБА_3, було вказано у нічний час в робочі дні та у святкові і вихідні дні - м. Київ, вул. Полярна, 20 (а/с 26-27).

Відповідно до постанови Оболонського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року було встановлено, що 26.08.2016 о 20.19. на перехресті вулиць Полярної та П. Калнішевського (Майорова) у м. Києві, ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_2, не впевнився в безпечності свого маневру та здійснив поворот ліворуч, не надавши перевагу в русі іншому транспортному засобу, що призвело до зіткнення та пошкодження обох транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 2.3(б), 10.1 та 10.4 ПДР.

З наданої позивачем до справи копії Подорожнього листа службового легкового автомобіля Серія ЛА №426765 від 26.08.2016, в Розділі 1 «Завдання водієві» не міститься будь-якої інформації, а є лише відтиск печатки «Для подорожніх листів», в Розділі ІІ «Робота водія та автомобіля» зазначено показання спідометра при виїзді з гаража - 151660, при поверненні до гаража - 151830, час фактичний: при виїзді з гаража - 07.00, при поверненні до гаража - 20.00, в Розділі ІІІ «Рух пального, літрів» - видано 20, залишок при заїзді - 27, при поверненні - 24 (а/с32-33, 111). На зворотньому боці листа в Розділі ІV «Робота водія та автомобіля» зазначено витрати пального за нормою: 23,46, фактично - 23, загальний пробіг, км - 170, час у наряді, год. - 13,8. Після цього міститься підпис особи, що користувалась автомобілем, де розписався ОСОБА_3, та в графі «Бухгалтер» міститься підпис невстановленої особи.

Згідно Акту надання послуг №0001514 з технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів від 12.05.2017 вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля становила 284 955 грн. та додатково згідно Акту надання послуг №ЕС-К-16686 від 07.10.2016 - 3 230 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, поклав на відповідача повну матеріальну відповідальність за заподіяну ним матеріальну шкоду, як шкоду, заподіяну працівником не при виконанні трудових обов'язків та визнав спроможною версію позивача щодо обставин, за яких сталась ДТП 26.08.2016.

Так, в позовній заяві було зазначено, що позивачем було проведено службове розслідування, однак встановити причини, з яких ОСОБА_3 не залишив автомобіль на території автогосподарства, а продовжив його використовувати в особистих цілях, не вдалось.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції 06 грудня 2018 року представником позивача було заявлено клопотання про проведення розгляду справи у закритому судовому засіданні, посилаючись на те, що матеріали службового розслідування, які будуть ним надані для огляду суду, містять інформацію з обмеженим доступом.

Ухвалою суду вказане клопотання було задоволено, однак представником позивача до суду було надано лише копію Посадової інструкції, яка службової таємниці не містить. Матеріали вказаного службового розслідування представниками позивача до суду надано не було, у зв'язку з чим розгляд справи було продовжено у відкритому судовому засіданні.

За версією позивача, ОСОБА_3 26.08.2016 закінчив свій робочий день о 20.00, для чого прибув до автогосподарства, але потім забрав автомобіль та поїхав у власних справах, про що свідчить час, коли сталась ДТП - 20.19, різниця в показаннях спідометра - на 5 км, та відстань від автогосподарства до місця ДТП. Також позивач посилається на показання потерпілого ОСОБА_11, які він давав в Апеляційному суді м. Києва при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_12 на постанову Оболонського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016. Так в постанові Апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року міститься виклад пояснень водія ОСОБА_11, який керував автомобілем, з яким сталось зіткнення, в яких він пояснив, що після ДТП «до автомобіля марки «Toyota» під'їхав якийсь автомобіль, в який водій та пасажир «Toyota» переклали риболовні снасті та пасажир «Toyota» поїхав на цьому другому автомобілі (а/с 75-79).

Однак колегія суддів вважає вказану версію позивача неспроможною з наступних підстав.

Вказуючи, як на доказ використання ОСОБА_3 автомобіля в особистих цілях, не при виконанні трудових обов'язків, позивачем робиться посилання на різницю в показаннях одометра автомобіля: в Подорожньому листку від 26.08.2016 - 151830, а при огляді автомобіля після ДТП - 151835. При цьому в позовній заяві представник позивача визнає, що відстань від місця ДТП до автогосподарства становить 0,8 км.

Заперечуючи проти заявленого позову, ОСОБА_3 пояснював, що всім водіям Подорожні листи видавались на тиждень з проставленими підписами уповноваженої особи та відтисками печатки. Відмітки про час виїзду та заїзду, показання спідометра та витрати пального проставлялись водіями самостійно, після чого Подорожні листи здавались до бухгалтерії. Фактичний облік виїзду автомобіля та заїзду до автогосподарства здійснювався лише у Журналі, який вів охоронець на території автогосподарства. Відповідач вказував, що 26.08.2016 він після вказівки ОСОБА_10 о 19.45 поїхав з центра міста до автогосподарства на вул. Полярній, 20 у м. Києві. О 20.19 при здійсненні повороту ліворуч з вул. Полярної на вул. П. Калнішевського (попередня назва - Майорова) сталась ДТП. В Подорожньому листі він проставив відмітку про заїзд автомобіля на територію автогосподарства о 20.00, як і в інших листах, хоча це не відповідало дійсності, оскільки на територію автогосподарства він приїхав на ушкодженому автомобілі в 00.20 27.08.2016. Відмітку про показання спідометра щодо пробігу автомобіля він округлював щодня для полегшення обліку витраченого пального і претензій до нього з приводу обліку не було.

Вказані пояснення ОСОБА_3 підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, які були надані позивачем (а/с 103-111).

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції представники позивача давали суперечливі та нелогічні пояснення щодо порядку обліку виїзду та заїзду службових автомобілів на територію автогосподарства за адресою: м. Київ, вул. Полярна, 20. Так, представники позивача вказували про те, що такий облік фактично не вівся, та визнали, що водії самі проставляли в Подорожніх листах час виїзду та заїзду, а в судовому засіданні 06.12.2018 пояснили, що такий облік здійснював ОСОБА_13, який щоранку видавав Подорожні листи всім водіям, що є недостовірною інформацією з огляду на кількість автомобілів, які перебувають на балансі позивача та кількість місць їх паркування.

При цьому в графах: «Посвідчення водія перевірив, завдання видав», під яким має міститись підпис диспетчера, «Заправник», «Виїзд дозволений», під яким має міститись підпис механіка, та «Автомобіль прийняв», під яким має міститись підпис механіка, стоїть підпис однієї особи без вказівки її посади та прізвища. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що ці підписи належать ОСОБА_13, який працює на посаді головного інженера сектору автогосподарства відділу господарського та матеріально-технічного забезпечення управління справами.

Зазначаючи про те, що в Подорожніх листах службових автомобілів водіями проставлялись фактичні дані про виїзд автомобіля та заїзд автомобілів на місце постійного паркування, представник позивача ОСОБА_5 не надав даних про те, яким чином обліковувався робочий час водія ОСОБА_3, враховуючи, що в усіх наявних в матеріалах справи Подорожніх листах (від 15, 16, 17, 18, 19, 22, 23, 25, 26.08.2016) ним зазначався час виїзду - 07.00, заїзду - 20.00, що становило 13 годин на добу.

З розпорядження керуючого справами ПАТ «Ощадбанк» від 25.02.2016 №02 видно, що автомобілі, які обліковуються на балансі у позивача, тимчасові місця стоянки були визначені на різних автогосподарствах: 6 - м. Київ, вул. Володимирська, 25, 7 - м. Київ, вул. Полярна, 20, а інші 18 - за різними адресами як у м. Києві, так і за межами - в м. Вишневе, м. Буча, с. Софіївська Борщагівка.

За версією позивача, ОСОБА_3, 26.08.2016 прибув на територію автогосподарства о 20.00 з метою самостійно вказати в Подорожньому листі час заїзду та показання спідометра і витрат пального, після чого самовільно заволодів автомобілем та поїхав у власних справах.

Згідно постанови Оболонського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року та постанови Апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року було встановлено, що ДТП сталась при здійсненні ОСОБА_3 повороту ліворуч з вулиці Полярної на вул. П.Калнішевського, що свідчить про те, що автомобіль під керуванням ОСОБА_3 рухався в напрямку з центра міста саме до території автогосподарства, розташоване на вул. Полярній, 20.

З карти м. Києва видно, що після повороту наліво на перехресті з вул. Полярної та вул. П.Калнішевського (попередня назва - Майорова), існує проїзд через територію паркувального майданчика ТЦ «Полярний» - (м. Київ, вул. П.Калнішевського, 2) та за територією АЗК «KLO» - (м. Київ, вул. Полярна, 12/1) в напрямку автогосподарства, яке знаходиться з адресою: м. Київ, вул. Полярна, 20.

Тому версія позивача про те, що ОСОБА_3 після самостійно проставлених відміток в Подорожньому листі щодо часу заїзду, показань спідометра та витрат пального, самовільно заволодів автомобілем та поїхав у власних справах, не може розглядатись як доведений факт використання автомобіля не при виконанні службових обов'язків.

Посилання на пояснення ОСОБА_11 щодо наявності в автомобілі пасажира та риболовних снастей не може бути доказом використання ОСОБА_3 належного позивачу автомобіля не при виконанні трудових обов'язків, оскільки це не було предметом дослідження при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Оболонського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року в Апеляційному суді м. Києва.

Згідно із ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року, № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» за правилами статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі.

За таких обставин на відповідача не може бути покладена повна матеріальна відповідальність за шкоду, заподіяну позивачу, що закріплено в п. 7 ч. 1 ст. 134 КЗпП України.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою КМ України від 16 травня 1995 року №348) період, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно наданої позивачем Довідки від 12.02.2018 року, середньомісячний заробіток ОСОБА_3 за останні два місяці, що передують події, становив 13 316 грн. 29 коп. (а/с 80). В зв'язку з цим, на користь позивача має бути стягнута матеріальна шкода саме в означеному розмірі.

Таким чином, рішення суду першої інстанції слід змінити та зменшити суму, яка підлягає стягненню з відповідача до 13 316 грн. 29 коп.

Судові витрати по справі суд розподіляє відповідно до вимог ст. 141 ЦПК та стягує з позивача суму судового збору, яка була сплачена відповідачем за подачу апеляційної скарги пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись стст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року змінити та визначити розмір відшкодування матеріальної шкоди в сумі 13 316 грн. 29 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 5 940 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 12 грудня 2018 року.

Головуючий Немировська О.В.

Судді Чобіток А.О.

ЯщукТ.І.