Дата документу 06.11.2018 Справа № 333/2970/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№333/2970/17 Головуючий у 1 інстанції: Варнавська Л.О.
№ 22-ц/807/48/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар Бабенко Т.І.

розглянувши апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства «Сатурн-Д» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2017 року у справі за позовом Закритого акціонерного товариства «Сатурн-Д» до ОСОБА_3 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2017 року ЗАТ «Сатурн-Д» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 17.01.1994 р. між Акціонерним комерційним агропромисловим банком «Україна» та Запорізьким заводом залізобетонних виробів, який рішенням Запорізького райвиконкому №160-р від 04.04.1995 р. перейменовано в ЗАТ «Сатурн-Д» укладено договір оренди ліжко-місця в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 площею 12 м кв. Підставою для надання в оренду ліжко-місця ОСОБА_3 була наявність трудових відносин з АК АПБ «Україна» та лист-прохання №44-15 від грудня 1992 року від АК АПБ «Україна» до директора заводу залізобетонних виробів про надання кімнати для тимчасового проживання ОСОБА_3 в гуртожитку по АДРЕСА_1 Згідно п. 7 договору строк його дії поширюється на час трудових відносин ОСОБА_3 з АК АПБ «Україна», яким передбачено, що у випадку, коли працівник орендаря переходить на роботу в іншу організацію або звільняється, то орендар повинний звільнити місце в гуртожитку. На теперішній час ОСОБА_3 в трудових відносинах з АК АПБ «Україна» не перебуває, так як банк ліквідовано за рішенням комісії НБУ з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 13.04.2009 р. №167. Строк договору скінчився, однак ОСОБА_3 надане в тимчасове користування житлове приміщення не звільнила. Підстав для укладення нового договору найму кімнати в гуртожитку не має. Правовідносини між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 є цивільно-правовими, на які не поширюється норми закону «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», оскільки вона вселена до гуртожитку без видачі спеціального ордеру, на підставі договору оренди, строк якого скінчився. На даний час ОСОБА_3 самовільно та незаконно займає дві житлові кімнати гуртожитку, а саме: АДРЕСА_1 площею 12 кв.м. та самовільно зайняту кімнату площею 17 кв.м.

На підставі зазначеного просило, суд виселити ОСОБА_3 з кімнати гуртожитку АДРЕСА_1 площею 13 кв.м. та з кімнати площею 17 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2018 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ЗАТ «Сатурн-Д» подало апеляційну скаргу, в який, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає що ос оскаржуваним рішенням порушуються положення Конституції України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод, обмежуються права позивача як власника.

Також, на думку позивача, гуртожиток, з якого просили виселити відповідача, призначений для тимчасового проживання, відповідач не перебуває у трудових відносинах ані з позивачем, ані з установою, за проханням якої вона була поселена у гуртожиток. До того ж суд не врахував, що відповідач не мала ордеру при поселенні у гуртожиток, та судом неправильно оцінені фактичні обставини справи, допущені порушення закону при ухваленні рішення, які стосуються неправильного правозастосування.

На засідання апеляційного суду відповідач та її представник не з'явилися, відповідач посилалася на хворобу, надала довідку, з якої не вбачається її неможливість участі у судовому засіданні у день розгляду справи або те, що вона перебуває на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні, а щодо представника, то ним взагалі не надано доказів на підтвердження поважності причин неявки до суду, не надані довідки про участь у іншій справі, яка унеможливлювала б прибуття до апеляційного суду.

За таких обставин судова колегія не задовольнила клопотання про відкладення судового розгляду з підстав неявки відповідача та її представника.

Заслухавши у засіданні Запорізького апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено. що відповідач проживає у спірному приміщенні з 1993 року, тобто понад 20 років.

Гуртожиток по вул. Олімпійській, 26А не увійшов до статутного фонду ЗАТ «Сатурн-Д» у процесі приватизації, але перебуває на балансі товариства і є державною власністю та знаходиться в повному оперативному управління ЗАТ «Сатурн-Д», що вбачається з ксерокопії листів №11-11-04133 від 29.09.2008 р. та №01-30/1924 від 02.06.2009 р., №11-11-0494945 від 25.09.2017 р. від імені заступника начальника регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області та не оспорюється сторонами.

Ордер відповідачці ОСОБА_3 на зайняття кімнати в гуртожитку не видавався, проте, проте її право на проживання у гуртожитку з 1993 року не оспорювало ся.

Згідно листа №44-15 від грудня 1992 року АК АПБ «Україна» звернулась до директора заводу залізобетонних виробів про надання кімнати для тимчасового проживання працівнику ОСОБА_3 в гуртожитку по АДРЕСА_1

Судом першої інстанції також встановлено, що 17.01.1994 р. між Акціонерним комерційним агропромисловим банком «Україна» та Запорізьким заводом залізобетонних виробів, який рішенням Запорізького райвиконкому №160-р від 04.04.1995 р. перейменовано в ЗАТ «Сатурн-Д» укладено договір оренди ліжко-місця в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 площею 12 м кв., що підтверджується копією цього договору (а.с.5) факт укладання вказаного договору не оспорюється сторонами.

У вказаному гуртожитку відповідач зареєстрована у встановленому порядку з 09.07.1996 року по теперішній час, що підтверджується відміткою в її паспорті.

З зазначеного суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що ОСОБА_3 тривалий час проживала у гуртожитку, сплачувала комунальні послуги, вважала його своїм житлом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що ст. 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Одночасно суд послався на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, як зазначив суд першої інстанції у оскаржуваному судовому рішенні, відповідно до статті 1 першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Аналогічні положення щодо дотримання житлових прав містяться і в національному законодавстві.

Так, за ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно п.4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

За ст. 116, 132 Житлового кодексу УРСР особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Натомість ОСОБА_3 вселилась до гуртожитку, в кімнату площею 12 кв.м в 1994 році з дозволу власника, підстав вважати її вселення самовільним не має.

Судом першої інстанції також враховано що, щодо заселення в 2010 році ОСОБА_3 до кімнати площею 17 кв.м суду не надано доказів про надання згоди власником на таке заселення, проте з часу вселення до цієї кімнати до часу звернення до суду минуло більше 7 років.

За цей період часу відповідач користувалася цим приміщенням, та сплачувала за користування ним, позивач був обізнаний про це, але жодних дій щодо звільнення ОСОБА_3 цієї кімнати не вживав.

Суд першої інстанції вважав, що звернення завідуючої гуртожитком 13.07.2010 року до прокурора Комунарського району м. Запоріжжя щодо самовільного зайняття ОСОБА_3 кімнати площею 17 кв.м в блоці АДРЕСА_1 гуртожитку не є достатніми заходами для відновлення свого порушеного права, оскільки з цього часу минуло 7 років та інших заходів позивачем не застосовувалось.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 вселилася до кімнати гуртожитку, площею 12 кв.м з підстав, що не суперечать пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, тривалий час користувалася цією кімнатою - протягом 24 років, а кімнатою, площею 17 кв.м - 7 років, а тому право користування займаними нею житловими приміщеннями підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому виселення відповідача із спірних житлових кімнат є невиправданим втручанням у її право на повагу до житла.

При апеляційному розгляді позивач посилався на те, що ним заявлений негаторний позов, він як власник житла не може бути обмежений у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення.

А тому негаторний позов може бути пред'явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Разом з тим, оцінюючи фактичні обставини справи, суд першої інстанції не застосував строк позовної давності, а лише послався на те, що відповідач протягом тривалого часу користувалася житлом, сплачувала надані комунальні послуги та позивач з цим погоджувався.

Також судова колегія враховує, що позивачем не надано відомостей про те, що відповідач має інше житло і її виселення не завдасть їй суттєвої шкоди.

Судова колегія також звертає увагу на те, що ст. 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" ("Connors v. the United Kingdom"), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" ("Stankova v. Slovakia"), заява № 7205/02, § 60-63).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах "Дакус проти України" ("Dakus v. Ukraine") від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine") від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; "Садов'як проти України" ("Sadovyak v. Ukraine") від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

Зазначаючи про те, що позивач має потребу у заселенні гуртожитку працівниками, які потребують цього, позивач разом з тим не довів, що забезпечення особи житлом за рахунок позбавлення іншої особи єдиного житла є пропорційним та необхідним заходом з урахуванням фактичних обставин і, зокрема, того, що позивач понад 20 років користувалася житловою площею у гуртожитку, зареєстрована у ньому у встановленому порядку, сплачувала надані комунальні послуги та не має іншого житла.

Відтак суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства «Сатурн-Д» залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 9 листопада 2018 року

Головуючий: О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков