АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 квітня 2018 року

м. Харків

справа № 640/975/16-ц

провадження № 22ц/790/287/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Овсяннікової А.І., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

імена (найменування сторін):

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2017 року в складі судді Ніколаєнко І.В.,

у с т а н о в и в:

В січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власницею 65/300 часток житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування, нотаріально посвідченого 05 серпня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області за реєстровим № 2363.

Власниками інших 235/300 частин в цьому домоволодінні є відповідачі.

Посилаючись на те, що відповідачі перешкоджають їй користуватися прибудинковою територією пропорційно до її частини у праві власності, позивач просила визначити порядок користування земельною ділянкою площею 969 кв. м. за вказаною адресою, виділивши їй в користування частину земельної ділянки площею 208,6 кв. м.

09 березня 2016 року ОСОБА_2 подала заперечення на позов. Заперечення мотивовані тим, що доказів на порушення прав позивача щодо користування земельною ділянкою не надано. Крім того, площа земельної ділянки, яка зазначена в позовній заяві, не відповідає фактичним обставинам, оскільки в договорі купівлі-продажу, на підставі якого вона є власницею 27/100 частин спірного домоволодіння, зазначено, що домоволодіння розташовано на земельній ділянці площею 910 кв. м.

24 березня 2016 року ОСОБА_4 - представник ОСОБА_3 подав заперечення на позов. Заперечення мотивовані тим, що позов є безпідставним, а схематичний план земельної ділянки свідчить про чітке її розмежування.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14 березня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучена Харківська міська рада.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2017 року, уточненим ухвалами цього ж суду від 04 вересня 2017 року та від 08 листопада 2017 року, позов задоволено.

Визначено порядок користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 за варіантом Висновку судової земельно-технічної експерти № 7412, складеним 09 грудня 2016 року судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса, відповідно до ідеальних часток співвласників домоволодіння.

Надано у користування земельну ділянку: ОСОБА_1 - площею 223,2 кв. м., ОСОБА_2 - площею 278,1 кв. м., ОСОБА_3 - площею 528,7 кв. м.

Стягнуто: з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - на користь ОСОБА_1 по 275 грн. 60 коп. судового збору з кожної, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - на користь ОСОБА_1 по 1 468 грн. 00 коп. витрат на проведення експерти.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в судовому засіданні сторони дійшли згоди про визначення порядку користування земельною ділянкою за варіантом Висновку судової земельно-технічної експерти № 7412, складеного 09 грудня 2016 року судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса.

11 вересня 2017 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу на новий розгляд.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не витребувано та не долучено до матеріалів інвентаризаційну справу на спірне домоволодіння, на які посилався експерт; експерт не був допитаний в судовому засіданні з приводу пояснень щодо визначених трьох варіантів експертизи; її не було належним чином повідомлено про день і час розгляду справи; судом була врахована угода про порядок користування конкретними частинами спірного домоволодіння від 26 лютого 1990 року, однак суд не звернув увагу на те, що на момент придбання нею частини будинку земельна ділянка вже фактично була поділена між попередніми власниками будинку; зазначаючи площу земельної ділянки АДРЕСА_1 на підставі ухвали від 04 вересня 2017 року, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки в тексті позовної заяви позивач просила встановити порядок користування земельною ділянкою площею 962 кв. м.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2017 року справа була повернута до суду першої інстанції для виконання вимог статті 220 ЦПК України.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2017 року визначено, що границя порядку користування земельних ділянок, що розташовані по АДРЕСА_1 проходить у такий спосіб: на відстані 14,79 від крапки Б відрізок до житлового будинку літ. «А-1»; по лінії розподілу житлового будинку літ. «А-1» та прибудов; від прибудови літ. «а-1» до тильної сторони відрізок довжиною 19,16 м.; поворот ліворуч відрізок довжиною 12,45 м.; поворот до тильної сторони відрізок довжиною 1,43 м., що розділяє тильну сторону земельної ділянки на відрізки 3,60 м. та 27,12 м. (23,50+3,62); на відстані 8,49 від крапки А відрізок до житлового будинку літ. «А-1»; по лінії розподілу житлового будинку літ. «А-1» та прибудов; від кута житлової прибудови літ. «А-2-1» відрізок до тильної сторони земельної ділянки довжино 16,4 м., що розділяє тильну сторону на відрізки 3,63 м. та 27,1 м. (3,60+23,50).

29 листопада 2017 року ОСОБА_6 - представник ОСОБА_3 подала заперечення, в яких просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заперечення мотивовані тим, що належним чином завірена копія інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 була направлена Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на виконання ухвали Київського районного суду м. Харкова від 16 червня 2016 року; ОСОБА_2 та її представники неодноразово були присутніми в судових засіданнях під час розгляду даної справи; експерт ОСОБА_7 була допитана в судовому засіданні за клопотанням ОСОБА_2, однак остання, як і її представник, в судове засідання не з'явились; в судовому засіданні, яке відбулося 29 серпня 2017 року, ОСОБА_8 - представник ОСОБА_2 підтримала визначення порядку користування земельною ділянкою відповідно до ідеальних часток співвласників домоволодіння.

18 грудня 2017 року ОСОБА_9 - представник ОСОБА_1 подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. Заперечення аналогічні тим, що містяться в запереченнях ОСОБА_6 - представника ОСОБА_3

Харківська міська рада рішення суду першої інстанції не оскаржила, відзив на апеляційну скаргу не надала.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частини 1 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частин першої, другої статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип пропорційності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Як роз'яснено в пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-У, згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначалося пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою.

З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України в редакції Закону України від 05 листопада 2009 року № 1702-У1.

При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку постування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосування статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості незалежного користування своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на часткову чи на час виникнення останньої.

Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, яка відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення) була обов'язковою для судів.

Спірною є земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1

Матеріали справи свідчать, що сторони є співвласниками будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 належить 65/300 частин з відповідною часиною надвірних будівель та споруд на підставі Договору дарування, нотаріально посвідченого 05 серпня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кішкіною О.О. за реєстровим № 2363; ОСОБА_3 належить 154/300 частин з відповідною часиною надвірних будівель та споруд на підставі Договору міни, нотаріально посвідченого 30 квітня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Петриченко О.О. за реєстровим № 896; ОСОБА_2 належить 27/100 частин з відповідною частиною надвірних будівель та споруд на підставі Договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого 25 червня 1981 року Одинадцятою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-3020.

Земельна ділянка площею 910 кв. м. була зареєстрована за домоволодінням АДРЕСА_1 на підставі рішення Московського районного виконавчого комітету від 25 жовтня 1955 року № 189. Фактична площа земельної ділянки становить 1 238 кв. м., у тому числі надлишок в розмірі 328 кв. м. залишено у тимчасовому користуванні на підставі цього ж рішення.

Станом на вересень 2016 року загальна площа домоволодіння склала 0,1030 га.

Фактично співвласники користуються земельними ділянками: ОСОБА_1 - площею 0,0159 га, що на 64,2 кв. м. менше, ніж покладено на ідеальну частку; ОСОБА_3 - площею 0,0545 га, що на 16,3 кв. м. більше, ніж покладено на ідеальну частку; ОСОБА_2 - 0,0326 га, що на 47,9 кв. м. більше, ніж покладено на ідеальну частку.

З метою з'ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року по справі була призначена судова земельно-технічна експертиза.

Згідно з Висновком судової земельно-технічної експертизи № 7412, складеного 09 грудня 2016 року експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса, запропоновано три варіанти порядку користування спірною земельною ділянкою: перший варіант - відповідно до ідеальних часток, другий та третій - відповідно до первісних часток.

Обираючи варіант порядку користування спірною земельною ділянкою відповідно до ідеальних часток співвласників, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що цей варіант є найбільш оптимальним, оскільки фактичний порядок користування земельною ділянкою не відповідає розмірам ідеальних часток співвласників та порушує права позивача. При цьому кожен із співвласників має окремий ізольований вхід, в той час як за одним із варіантом порядку користування земельною ділянкою відповідно до первісних часток співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пропонується влаштувати спільний заїзд.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_9 - представник ОСОБА_1 пояснив, що на частині огородженої земельної ділянки є прибудови, якими повинна користуватися позивач, однак вони знаходять у користуванні ОСОБА_2 Попередній власник частини будинку, власницею якої на даний час є ОСОБА_3, користувався хвірткою, яка зараз знаходиться у користуванні ОСОБА_2

Із матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що між колишніми співвласниками ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_2 та ОСОБА_14 укладалася угода щодо порядку користування прибудинковими будівлями та спорудами. Відповідної угоди щодо порядку користування спірною земельною ділянкою укладено не було.

ОСОБА_8 - представник ОСОБА_2 підтримала визначення порядку користування земельною ділянкою відповідно до ідеальних часток співвласників домоволодіння, що підтверджується журналом судового засідання від 29 серпня 2017 року.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Враховуючи викладене, підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не витребувано та не долучено до матеріалів інвентаризаційну справу на спірне домоволодіння, на матеріали якої посилався експерт, є безпідставними, оскільки інвентаризаційна справа на житловий будинок літ. «А-1», розташований по АДРЕСА_1 була витребувана з Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 24 березня 2016 року (а. с. 46 т. 1).

Посилання на те, що ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про день і час розгляду справи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в судовому засіданні від 29 серпня 2017 року був присутнім її представник.

Доводи щодо виходу за межі позовних вимог не грунтуються на законі. Розмір спірної земельної ділянки, зазначений в ухвалі Київського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2017 року, відповідає фактичним обставинам справи та грунтується на Висновку судової земельно-технічної експертизи № 7412, складеного 09 грудня 2016 року експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса, згідно з яким площа спірної земельної ділянки складає 1 030 кв. м. До того ж цю ухвалу не оскаржено в установленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що експерт не був допитаний в судовому засіданні з приводу пояснень щодо визначених трьох варіантів експертизи, на висновки суду першої інстанції не впливають та зводяться до незгоди з судовим рішенням та з оцінкою доказів.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 24 квітня 2018 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді А.І.Овсяннікова

Р.М.Піддубний