КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/466/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Київ

справа № 756/3868/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 лютого 2018 року, постановлене у складі судді Васалатія К.А.

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним та повернення майна, переданого на виконання недійсного правочинуОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя,

встановив:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним та повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину.

Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado», 2008 р.в., д/н НОМЕР_4, який було укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 21 жовтня 2014 року на підставі довідки-рахунка № ВІА815383; витребувати у ОСОБА_8 вищевказаний автомобіль, повернувши ОСОБА_5; скасувати реєстрацію автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado» д/н НОМЕР_4, визнавши право власності на зазначений автомобіль за ОСОБА_5 та стягнути з обох відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 3897 грн. 60 коп.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 лютого 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado», 2008 p.в., д/н НОМЕР_1, який було укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 21 жовтня 2014 року на підставі довідки-рахунка № ВІА815383.

Витребувано у ОСОБА_2 автомобіль «Toyota Land Cruiser Prado», 2008 р.в., д/н НОМЕР_1, повернувши його ОСОБА_4.

Скасовано реєстрацію автомобіля НОМЕР_2, визнавши право власності на зазначений автомобіль за ОСОБА_5.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 3897 грн. 60 коп.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 01 червня 2018 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказував, що незгода одного з подружжя, який не є стороною договору, з укладеним раніше договором відчуження майна другим із подружжя, яке належало їм на праві спільної сумісної власності, із-за відсутності згоди другого з подружжя на його укладення, не може вважатися обставиною для визнання такого договору відчуження майна недійсним з підстав, наведених в ст. 203 ЦК України. Чинне законодавство України не пов'язує відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження другим з подружжя їх спільного сумісного майна з визнанням такого договору відчуження недійсним.

Звертав увагу на правову позицію Верховного Суду України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1568цс15. Проте в матеріалах справи відсутні докази того, що в момент укладання спірного договору купівлі-продажу ОСОБА_8 діяв недобросовісно, зокрема, відсутні докази того, що ОСОБА_8 знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що ОСОБА_5 не отримувала згоди на укладення спірного договору купівлі-продажу від другого з подружжя - позивача. Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні взагалі не надав правової оцінки позовній вимозі щодо витребування майна.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 посилався на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним в тому разі, якщо той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, коли третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Викладене відповідає правовому висновку Верховного Суду України у справі № 6-486цс16 від 27 квітня 2016 року.

Зазначав, що відповідачі діяли недобросовісно, зокрема, знали та за обставинами справи не могли не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає цей договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Жодних доказів, які б спростовували або ставили під сумнів недобросовісність відповідачів, матеріали справи не містять. Недобросовісність - обов'язкова підстава для визнання недійсним договору щодо спільного майна укладеного одним з подружжя без згоди іншого (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-533цс 16 в постанові від 30.03.2016 року). Посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 був колишнім другом колишнього подружжя, працював в одній структурі з ними, та знав про розлучення.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_9 вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу у їх відсутність у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_4 позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 11 січня 2003 року по 14 червня 2013 року позивач ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_5, який був розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнано за позивачем ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 виділено у власність дві земельні ділянки розташовані у Київській області, Макарівському районі та автомобіль «Тойота Ленд Крузер» д/н НОМЕР_1, а також стягнуто з позивача на користь ОСОБА_5 різницю у вартості виділеного майна у розмірі 244203 грн.13 коп.

Вказаним рішенням суду за ОСОБА_5 також визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, виділено у власність дві земельні ділянки, розташовані в Макарівському районі в Київській області, а також автомобіль НОМЕР_3.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 3 грудня 2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва було змінено лише в частині стягнення різниці у вартості виділеного майна, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_5 за час слухання справи в апеляційному суді 21 жовтня 2014 року незаконно здійснила відчуження автомобіля НОМЕР_4 на користь відповідача ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу автомобіля та довідки-рахунку № ВІА 815383 від 21 жовтня 2014 року, не зважаючи на те, що даний автомобіль до набрання рішенням законної сили має статус об'єкта спільної сумісної власності подружжя, хоча і був зареєстрований лише за ОСОБА_5

Згоди на здійснення відчуження зазначеного автомобіля позивач не надав, ОСОБА_5 без одержання згоди позивача одноособово розпорядилась спільним сумісним майном, і тому позивач вважає, що зазначений договір купівлі-продажу автомобіля НОМЕР_5, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, є недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи про поділ майна подружжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_5 21 жовтня 2014 року здійснила відчуження автомобіля «Тойота Ленд-Крузер Прадо» д/ н НОМЕР_1 на користь відповідача ОСОБА_8, на підставі договору купівлі-продажу автомобіля та довідки-рахунку № ВІА815383 від 21 жовтня 2014 року, не зважаючи на те, що даний автомобіль до набрання рішенням законної сили має статус об'єкта спільної сумісної власності подружжя, хоча і був зареєстрований лише за ОСОБА_5 При цьому згоди на здійснення відчуження зазначеного автомобіля позивач не надав.

Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції, посилаючись на положення ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, 216 ЦК України, дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу зазначеного автомобіля та застосування наслідків його недійсності, передбачених ч. 1 ст. 216 ЦК України - повернення майна, одержаного на виконання правочину, що визнається судом недійсним.

Також суд зазначив, що оскільки відповідачем ОСОБА_5 були здійснені дії щодо відчуження автомобіль «Тойота Ленд-Крузер Прадо» д/н НОМЕР_1, який належить позивачу, зазначене свідчить про те, що його право власності на спірний автомобіль не визнається, а тому відповідно до ст. 392 ЦК України за позивачем ОСОБА_4 необхідно визнати право власності на зазначений автомобіль.

При цьому в резолютивній частині суд зазначив про витребування вказаного автомобіля у відповідача ОСОБА_2, повернувши автомобіль ОСОБА_4, а право власності на автомобіль суд визнав за ОСОБА_5

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 січня 2003 року, який був розірваний 14.06.2013 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року було задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнано за позивачем ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, виділено у власність дві земельні ділянки розташовані в Макарівському районі Київської області, і автомобіль «Тойота-Ленд Крузер Прадо» д/н НОМЕР_4, та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 різницю у вартості виділеного майна у розмірі 244 203 грн. 13 коп.

Також за ОСОБА_5 було визнано право власності, а саме ? частину квартири АДРЕСА_1, виділено у власність дві земельні ділянки розташовані в Макарівському районі Київської області, а також автомобіль НОМЕР_6. (а.с. 7-10).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року було змінено в частині стягнення різниці у вартості виділеного майна, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 11-14).

Як вбачається з копії реєстраційної картки транспортного засобу, 21 жовтня 2014 року ОСОБА_5 здійснила відчуження автомобіля «Тойота Ленд-Крузер Прадо» д/ н НОМЕР_1 на користь відповідача ОСОБА_8 на підставі довідки-рахунку № ВІА815383 від 21 жовтня 2014 року. Цього ж дня була здійснена реєстрація автомобіля за новим власником - ОСОБА_2( а.с. 15)

Зі змісту рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року вбачається, що про зміст вказаного рішення ОСОБА_5 була обізнана, у судовому засіданні приймав участь її представник, рішення суду першої інстанції ОСОБА_5 не оскаржувала. З апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції звертався лише ОСОБА_4 та оскаржував рішення в частині стягнутої з нього різниці у вартості виділеного майна.

Таким чином автомобіль «Тойота Ленд-Крузер Прадо» д/ н НОМЕР_1 на момент його відчуження 21 жовтня 2014 року мав статус об'єкта спільної сумісної власності подружжя, хоча і був зареєстрований за ОСОБА_5, оскільки на вказаний період часу рішення суду про поділ майна подружжя не набуло законної сили.

Однак висновки суду першої інстанції про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобіля від 21 жовтня 2014 року недійсним колегія суддів вважає такими, що зроблені з порушенням норм матеріального права.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (вимоги частини четвертої статті 203 ЦК України). Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15, законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постановах від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, від 22 червня 2017 року у справі №201/14163/13ц, від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17,з аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Отже, сама по собі відсутність згоди одного з подружжя - ОСОБА_4 на відчуження майна другим з подружжя ОСОБА_5 не може бути підставою для визнання недійним правочину - договору купівлі-продажу автомобіля «Тойота Ленд-Крузер Прадо» д.н. НОМЕР_1 від 21 жовтня 2014 року.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про недобросовісність покупця ОСОБА_2, та про те, що покупець знав чи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Самі по собі посилання позивача на зазначені обставини не дають підстав уважати їх установленими судом та не можуть бути підставою для визнання договору недійсним.

Суд першої інстанції вищевикладеного належним чином не врахував, не звернув уваги на те, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, не підлягають також задоволенню позовні вимоги про витребування спірного автомобіля у відповідача ОСОБА_2 на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України в порядку реституції, оскільки підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним відсутні.

Крім того, не ґрунтуються на нормах закону і висновки суду першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного рішення про те, що відчуження ОСОБА_5 автомобіля «Тойота Ленд-Крузер Прадо» д/н НОМЕР_1, який належить позивачу, свідчить про те, що його право власності на спірний автомобіль не визнається, а тому відповідно до ст. 392 ЦК України, за позивачем ОСОБА_4 необхідно визнати право власності на зазначений автомобіль.

Також є необґрунтованим та безпідставним зроблений у резолютивній частині рішення суду протилежний висновок про визнання права власності на автомобіль за ОСОБА_5

Та обставина, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року, яке набуло законної сили 03 грудня 2014 року, спірний автомобіль у порядку поділу майна виділений у особисту власність позивача ОСОБА_11 не є правовою підставою для повторного визнання права власності за позивачем відповідно до ст. 392 ЦК України, виходячи із обставин, якими обґрунтовувалися позовні вимоги про визнання правочину недійсним та повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину.

Право позивача, як власника автомобіля «Тойота Ленд-Крузер Прадо» д/н НОМЕР_1 на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року, може бути захищене в інший спосіб, в тому числі в порядку, визначеному статтею 388 ЦК України, відповідно до якої, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Однак зазначених позовних вимог позивачем заявлено не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до вимог ч.1,2 ст. 141, п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України у зв'язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, з позивача ОСОБА_4 на його користь підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 5846 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 - задовольнити.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 лютого 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту:

У задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним та повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( проживає АДРЕСА_3; РНОКПП НОМЕР_7) на користь ОСОБА_2 ( проживає АДРЕСА_4; РНОКПП НОМЕР_8) судові витрати в розмірі 5846 грн. 40 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2018 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.