Справа № 219/3272/16-ц
Провадження № 2/219/16/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області

у складі: головуючого судді Харченко О.П.,

при секретарі Зубенко Т.А.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

06.04.2016 року позивач звернувся до суду з цим позовом в якому вказав, що відповідно до укладеного договору № DOKHRX00370354 від 09.10.2006 року відповідач отримав кредит у розмірі 2 200,11 грн. Позивач вказує, що відповідач зобовязався на повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Так умовами договору визначено, що банк надає клієнту строковий кредити у сумі 2 200,11 грн. на строк до 09.10.2006 року по 09.10.2007 року включно в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати (з 20 по 25 число кожного місяця), позичальник повинен надати банку (щомісячний платіж) у сумі 238,10 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Позичальник зобовязався повернути суму кредиту, процентів, комісії відповідно до Заяви та Умов. При порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 11,01 % на місяць розрахункових від суми залишку непогашеної заборгованості. Позивач свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, Відповідач своїх зобовязань належним чином не виконав у звязку з чим, розмір простроченої заборгованості ОСОБА_2 по кредитом перед ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 25.03.2016 року складає 1 815,21 грн. Як вказує позивач у своїй заяві, оскільки отримані відповідачем кредитні кошти до теперішнього часу банку не повернуті, договір є не розірваним, тому відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами. Строк прострочення за тілом кредиту за період з 25.03.2011 року по 25.03.2016 року становить 1 825 днів, розмір простроченої заборгованості складає 1 815,21 грн., розмір % ставки в день дорівнює 0,36 %, а отже сума зама заборгованості за відсотками згідно розрахунку складає 1 815,21 грн. х 0,36 % х 1 825 днів прострочення/100 = 11 925,92 грн.

Позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також судовий збір у сумі 1 378 грн. 00 коп., сплачений ним при подачі позовної заяви.

В судовому засіданні представник позивача на заявлених вимогах наполягав за вказаними у позвоній заяві мотивами та просив їх задовольнити у повному обсязі. Він суду пояснив, що вимоги щодо тіла кредиту не заявлені у звязку із тим ,що сплив строк давності, але існує просрочена заборгованість по відсоткам за термін відповідний до строку давності, встановленому ст. 257 ЦК України,який, на його думку не сплинув.

Відповідач позов повністю не визнав і просив відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому він пояснив, що позивач вже звертався до суду із позовом про стягнення з нього заборгованості за вказаним кредитом у 2012 році і справа була закрита. Борг він сплатив ,але документи залишились на тимчасово окупованій території . Позивач не надає оригіналу кредитного договору та інших документів , посилаючись що вони залишилися у м. Донецьку , а він , у свою чергу, не може надати докази сплати боргу, бо вони також залишились на тимчасово окупованій території. Окрім цього він вважає, що закінчились передбачені чинним законодавством строки давності і просить їх застосувати і відмовити позивачеві у задоволенні заявлених позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивача і відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи № 0503/3877/2012 (2/0503/2164/2012) та матеріали даної цивільної справи, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають за наступними підставами.

Судом встановлено, що між сторонами дійсно був укладений кредитний договір

№ DOKHRX00370354 від 09.10.2006 року строком на один рік . За умовами цього договору відповідач отримав кредит у розмірі 2 200,11 грн.

Як вказує у наданих до суду розрахунках позивач , станом на 25.03.2016 року відповідач має заборгованість у сумі 1 815,21 грн.. Позивач також розрахував, що строк прострочення за тілом кредиту за період з 25.03.2011 року по 25.03.2016 року становить 1 825 днів, розмір простроченої заборгованості складає 1 815,21 грн., розмір % ставки в день дорівнює 0,36 %, а отже сума заборгованості за відсотками згідно розрахунку складає 1 815,21 грн. х 0,36 % х 1 825 днів прострочення/100 = 11 925,92 грн.

При цьому позивач посилається на ст.ст.526,625,626,629, 1054 ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного Кодексу України.

В ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є двостороннім, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на підставі вище вказаних розрахунків проценти за кредитом за вказаний ним строк,хоча строк для стягнення заборгованості він пропустив і заборгованість по тілу кредита взагалі не була стягнута банком .

Ст. 266 ЦК України як приклади додаткових вимог наводить вимоги про стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тому у судовій практиці переважає підхід, за яким додатковими визнаються вимоги, повязані з притягненням боржника до відповідальності за неналежне виконання умов договору (тобто вимоги, які виникають на підставі охоронних норм права). На противагу додатковим, як основні у судовій практиці розглядаються вимоги, які виникають з регулятивних норм права, тобто не повязані з відповідальністю позичальника та становлять зміст його зобовязань за кредитним договором вимоги про повернення кредитних коштів та стягнення процентів за користування ними. Разом з тим, зміст ст. 266 ЦК України хоча і не виключає подібне тлумачення, проте,на думку суду, має іншу спрямованість.

Оскільки у цій статті використовуються поняття «основна» та «додаткова» вимоги в аспекті звернення до суду за захистом порушеного права, суд вважає, що тлумачити ці поняття слід не з точки зору природи застосовних норм матеріального права (регулятивних чи охоронних), а виходячи зі значення таких вимог для судового захисту прав позивача.

Тому додатковими у розумінні ст. 266 ЦК України є вимоги про надання судового захисту, існування яких обєктивно залежить від існування у позивача права на одержання судового захисту за основною вимогою.

Тож суд вважає, що оскільки у даному випадку у позивача припинилося право на стягнення у судовому порядку забезпеченої заставою заборгованості,в даному випадку - заборгованості по тілу кредита, з точки зору судового захисту така заборгованість більше не існує, а відтак, немає сенсу у зверненні стягнення на заставлене майно з метою її погашення. З аналогічних підстав не існує сенсу у стягненні пені, яка повинна нараховуватись на суму заборгованості, щодо якої пропущено строк позовної давності. І з цих самих підстав немає сенсу у стягненні процентів за користування кредитом, а також інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на кредит, щодо стягнення якого пропущено позовну давність, оскільки з точки зору судового захисту розмір заборгованості за вимогою про повернення кредитних коштів у такому випадку дорівнює нулю.

У постанові від 16.11.2016 у справі №6-900цс16 за обставин, аналогічних до справи №6-249цс15, ВСУ дійшов висновку про існування підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі (у т. ч. у частині стягнення процентів за користування кредитом, щодо стягнення якого пропущено позовну давність).

Суд також керується висновком щодо розуміння вимоги про стягнення процентів за кредитом саме як додаткової, а не основної, яку зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в ухвалі від 23.01.2018 у справі №444/9519/12-ц (провадження №61-297св18). У цій ухвалі суд дійшов висновку, що ст. 266 ЦК України «…встановлює, що строк позовної давності стосовно додаткових позовних вимог, які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно зі спливом строку позовної давності щодо основної вимоги, у звязку з чим застосування наслідків спливу позовної давності до основної вимоги виключає можливість стягнення процентів та пені поза її межами.

За таких обставин заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, ст.129 Конституції України,ст. ст. 11, 509, 526, 553, 554, 575, 591, 625, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280, 281, 282, 283, 284 ЦПК України, постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»,суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: О.П.Харченко