ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 619/732/17-ц

провадження № 22-ц/818/290/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Піддубного Р.М., Котелевець А.В.,

за участю секретаря судового засідання Прокопчук І.В.,

сторони справи:

позивач - керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу прокуратури Харківської області на рішення Дергачівського районного суду Харківської області, ухвалене 29 серпня 2018 року у складі судді Остропилець Є.Р., -

установив:

У березні 2017 року керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області (надалі Прокуратура) звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з позовом про визнаня недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1), загальною площею 0,1500 га серія НОМЕР_2 від 23.12.2008, виданого на ім'я ОСОБА_1 (зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 86); зобов'язання відповідача повернути на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Харківській області спірну земельну ділянку.

Позов обгрунтовано тим, що у ході вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок, розташованих на території Дергачівського району, Дергачівською місцевою прокуратурою встановлено, що рішенням Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області XXVI сесії V скликання від 12.09.2008 року ОСОБА_1 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0, 1500 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 (надалі Рішення ради). На підставі вказаного Рішення ради відповідач отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 23.12.2008.

Разом з тим, Рішення ради винесено з порушенням вимог ст.ст. 17,122 ЗК України, ст.ст. 4,59 Закону України «Про місцеве самоврядування», з перевищенням повноважень Русько-Лозівським сільським головою Дергачівського району Харківської області ОСОБА_2 А саме постановами Золочівського районного суду Харківської області від 04.04.2014 та 11.08.2014, прийнятими за результатами розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 366 КК України встановлено, що рішення ради складені та підписані особисто Русько-Лозівським сільським головою ОСОБА_2 без попереднього винесення даного питання на розгляд депутатів Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. Таким чином, рішення Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 0,1500 га не приймалося.

Також згідно листа відділу Держгеокадастру у Дергівському районі Харківської області № 10-20.18-0.7-3707/2-16 від 14.10.2016 спірна земельна ділянка розташована за межами с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області. Тому Русько-Лозівська сільська рада взагалі не мала права приймати рішення щодо спірної земельної ділянки, оскільки повноваження щодо розпорядження землями за межами населених пунктів належить до компетенції районних державних адміністрацій.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 29 серпня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позовні вимоги про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на спірну земельну ділянку є доведеними, але у задоволенні позову належить відмовити у зв'язку з проспуском Прокуратурою строку позовної даності. Погодження технічної документації із землеустрою, реєстрація права власності на спірну земельну ділянку відбувалося за участю державних органів, які мали повноваження контролю та виявлення порушень при прийняті рішення органом місцевого самоврядування. Вказані органи мали змогу з 2008 року виявити порушення вимог земельного законодавства при передачі у власність земельної ділянки і в межах позовної давності поставити питання про оскарження відповідного рішення органу місцевого самоврядування.

В апеляційній скарзі прокуратура Харківської області просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що строк позовної давності для звернення прокурора з дійсним позовом почався з моменту набрання чинності судовми рішеннями Золочівського районного суду Харківської області від 04.04.2014 та 11.08.2014, прийнятими за результатами розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 366 КК України. Судом помилково розпочато відлік строку позовної давності з моменту офіційної реєстрації державного акту на право власності на спірну земельну ділянку у 2008 році.

В поданому відзиві ОСОБА_3, який діє в інтерсах ОСОБА_1, заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що при зверненні прокурора до суду з позовом в інтересах державного органу строк позовної давності має обчислюватися, починаючи з дати, коли відповідний орган дізнався про порушення свого права. Погодження технічної документації із землеустрою, реєстрація права власності на спірну земельну ділянку відбувалися за участю державних органів, які мали повноваження контролю та виявлення порушень при прийняті рішення органом місцевого самоврядування. Таким чином, Головне управління Держгеокадастру в Харківській області з 2008 року знало про порушення ОСОБА_2 норм земельного законодавства. Для звернення до суду Прокуратурі не були необхідні судові рішення за фактом підробки ОСОБА_2 рішень від 12.09.2008 року Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області XXVI сесії V скликання, оскільки земельна ділянка, надана ОСОБА_1 у власність, знаходиться за межами населеного пункту. Сам факт розпорядження органом місцевого самоврядування такою земельною ділянкою вже був підставою для захисту Прокуратурою інтересів держави.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що рішенням XXVI сесії V скликання Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 13 серпня 2007 року, громадянці ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою по встановленню меж земельної ділянки в натурі та складення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1500 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 (а.с. 8).

На підставі рішення XXVI сесії V скликання Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 12.09.2008 року було виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 23.12.2008 року на ім'я ОСОБА_1, що зареєстровано в управлінні Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області за №86 (а.с. 7).

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частин першої, другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до статті 21 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування»визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації місцевих правил забудови з урахуванням планів земельно-господарського устрою.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону України «Про планування і забудову територій»сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, у тому числі, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (чинного на момент виникнення вказаних правовідносин) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до листа відділу Держгеокадастру у Дергачівському районі Харківської області №10-20.18-0.7-3707/2-16 від 04.10.2016 земельна ділянка, надана у власність, зокрема, ОСОБА_1, сільськогосподарського призначення та знаходиться за межами с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області (а.с. 14).

Таким чином, Русько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області передаючи ОСОБА_1 земельну ділянку у власність з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що розташована в адміністративних межах Русько-Лозівської сільської ради, однак за межами населеного пунктів, вийшла за межі своїх повноважень.

Під час розгляду справи судом першої інстанції до ухвалення рішення ОСОБА_3, який діяв в інтересах ОСОБА_1, звернулася до суду із заявою про застосування позовної давності (а.с. 23-25).

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК Україниза загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК Українисуд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свободратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов'язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а отже, ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК Україниоргани та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Отже, якщо у передбачених закономвипадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор.

Разом з тим положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак зазначена норма за своєю суттю направлена на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Прокурор звернувся з позовом до суду в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. Оскаржуваний державний акт серії НОМЕР_2 від 23.12.2008 року на ім'я ОСОБА_1 містить підпис уповноваженої особи центрального органу виконавчої влади, що свідчить про обізнаність державного органу про прийняття Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області рішення з перевищенням наданих їй повноважень.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

З огляду на вищевикладене, доводи апелянта про те, що протиправність вилучення земель сільськогосподарського призначення Руско-Лозівською сільською радою встановлена постановами Золочівського районного суду Харківської області від 04.04.2014 року та 11.08.2014 року та саме з дати прийняття зазначених постанов необхідно відліковувати початок перебігу строку позовної давності за дісним позовом не є доведеними та висновків зроблених судом першої інстанції не спростовують.

Тому апеляційну скаргу прокуратури Харківської області на рішення суду належить залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу прокуратури Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2018 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний