Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 328/3969/16-ц

провадження № 61-14478св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Токмацька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року у складі судді Погрібної О. М. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2018 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Токмацька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 10 вересня 2011 року Токмацьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану зареєстровано шлюб між ним та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народився син ОСОБА_7. 30 грудня 2014 року рішенням Токмацького районного суду Запорізької області шлюб розірваний, але він сплачує аліменти на сина, який залишився жити з матір'ю.

Після розлучення колишня дружина всіляко перешкоджає і навіть заперечує його участь у вихованні дитини та спілкуванні з дитиною.

Рішенням органу опіки та піклування при Токмацькій райдержадміністрації

від 02 червня 2015 року визначені дні та часи його спілкування з дитиною. Про зазначене рішення доведено до відома відповідача, проте відповідач категорично не дозволяє йому побачення з дитиною, ані в її присутності, ані на його території. Таким чином, попри рішення органу опіки та піклування відповідач всіляко перешкоджала його спілкуванню з дитиною.

22 липня 2015 року Токмацький районний суд Запорізької області, розглянувши його позовну заяву про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо від неї затвердив мирову угоду, яку за взаємною згодою сторін підписала і відповідач, яка зобов'язалася виконати наступні умови: позивач та відповідач за взаємною згодою встановлюють час та місце спілкування батька ОСОБА_4 із дитиною ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у присутності матері ОСОБА_6 Відповідач зобов'язується з часу підписання мирової угоди надавати ОСОБА_4 можливість приймати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною ОСОБА_7, при цьому відповідач погодилась надавати дитину ОСОБА_7, - батькові

ОСОБА_4 із 22 липня 2015 року по 30 жовтня 2015 року в її присутності з понеділка по п'ятницю кожної неділі з 09 год. 00 хв. до 10 год. 00хв., кожної суботи - з 09 год. 00 хв. до 11 год. 00 хв. З 30 жовтня 2015 року по 31 березня 2016 року відповідач погодилась надавати ОСОБА_4 дитину ОСОБА_7, в подальшому в її присутності з понеділка по п'ятницю кожної неділі з 09 год. 00 хв. до 10 год. 00 хв., в суботу та неділю з 09 год. 00 хв. до 10 год. 00 хв. на території батька без присутності матері. З 31 березня 2016 року погоджується надавати ОСОБА_4 дитину ОСОБА_7, на один вихідний день (суботу або неділю) з 09 год. 00 хв. до 17 год.

00 хв. без присутності матері. Сторони погодилися, що у разі невиконання відповідачем умов мирової угоди, мирова угода вважатиметься підставою для її виконання в примусовому порядку.

Незважаючи на мирову угоду, яка є обов'язковою до виконання, відповідач не надає йому можливості спілкуватися з дитиною і займатися її вихованням. Жодного разу умови мирової угоди відповідачем не виконані у повному обсязі. На жодні компромісні рішення вона йти не бажала, ОСОБА_7, для спілкування з ним надавати відмовлялася. 10 квітня 2016 року державним виконавцем Токмацького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі - Токмацький міськрайонний ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області) складений акт про невиконання ОСОБА_9 умов мирової угоди. 12 квітня 2016 року державним виконавцем Токмацького міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області складена вимога зобов'язального характеру, згідно з якою 16 квітня 2016 року відповідач повинна обов'язково надати дитину для спілкування із батьком, але вимога нею проігнорована. Він також неодноразово звертався до поліції із заявами та скаргами про невиконання відповідачем умов мирової угоди. Проте відповідач після проведених з нею бесід, обіцяла обов'язково у наступний раз надати дитину йому для спілкування, однак свої обіцянки відповідач не виконувала. У дитячому садку, який відвідує ОСОБА_7, відповідач залишила заяву, якою категорично заборонила йому спілкування з дитиною та забирати ОСОБА_7 з дитячого садка.

Незаконними діями відповідача йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з її протиправною поведінкою і неможливістю спілкуватися із сином.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_5 на свою користь завдану моральну шкоду у сумі 3 000,00 грн.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 700,00 грн. У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що незаконними діями ОСОБА_5 позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з її протиправною поведінкою і неможливістю спілкуватися із сином.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, відхиляючи апеляційну скаргу, погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У березні 2018 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду ґрунтуються лише на словах позивача та припущеннях суду, а не на письмових доказах, які б підтверджували факт спричинення нею моральної шкоди позивачу, оскільки у справі відсутні письмові докази, які б об'єктивно підтверджували моральні страждання.

Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_5

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 10 вересня 2011 року Токмацьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану зареєстровано шлюб ОСОБА_4 із

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народився син ОСОБА_7

30 грудня 2014 року рішенням Токмацького районного суду Запорізької області шлюб розірвано, син залишився проживати разом із матір'ю.

22 липня 2015 року Токмацький районний суд Запорізької області, розглянувши позовну заяву ОСОБА_4 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування дитиною з батьком, який проживає окремо від неї визнав мирову угоду, яку за спільною згодою сторін підписала і відповідач, яка зобов'язалася виконати наступні умови: позивач та відповідач за взаємною згодою встановлюють час та місце спілкування батька ОСОБА_4 із дитиною

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у присутності матері ОСОБА_6 Відповідач зобов'язується з часу підписання мирової угоди надавати ОСОБА_4 можливість приймати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною ОСОБА_7, при цьому відповідач погодилась надавати дитину ОСОБА_7, - ОСОБА_4 з 22 липня 2015 року по 30 жовтня 2015 року в її присутності з понеділка по п'ятницю кожної неділі з 09 год. 00 хв. до 10 год. 00 хв., кожної суботи - з 09 год. 00 хв. до 11 год. 00 хв. З 30 жовтня 2015 року по 31 березня 2016 року відповідач погодилась надавати ОСОБА_4 дитину ОСОБА_7, в подальшому в її присутності з понеділка по п'ятницю кожної неділі з 09 год. 00 хв. до 10 год. 00 хв., в суботу та неділю з 09 год. 00 хв. до 10 год. 00 хв. на території батька без присутності матері. З 31 березня 2016 року погоджується надавати ОСОБА_4 дитину ОСОБА_7, на один вихідний день (суботу або неділю) з 09 год. 00 хв. до

17 год. 00 хв. без присутності матері. Сторони погодилися, що у разі невиконання відповідачем умов мирової угоди, мирова угода вважатиметься підставою для її виконання в примусовому порядку.

17 жовтня 2016 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_8 та змінила прізвище на ОСОБА_8.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно з частинами першою і другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю і стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, що незаконними діями відповідача позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з її протиправною поведінкою і неможливістю спілкування із сином, оскільки відповідач ухиляється від виконання мирової угоди. При визначенні суми моральної шкоди суд застосував принцип розумності виваженості, справедливості та співмірності.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня

2007 року).

Доводи касаційної скарги про те, що висновки суду ґрунтуються лише на словах позивача та припущеннях суду, а не на письмових доказах, які б підтверджували факт спричинення нею моральної шкоди позивачу, не заслуговують на увагу, оскільки судом встановлений факт невиконання відповідачем мирової угоди, яка чинить перешкоди позивачу у реалізації його батьківських прав, що призвело до його душевних страждань та хвилювань.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик