ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року м. Суми

Справа №581/489/18

Номер провадження 22-ц/788/1980/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

у присутності:

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_1

на рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 31 серпня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Надія», який мотивувала тим, що 21 жовтня 2009 року між нею та відповідачем укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого вона надала товариству в оренду строком 20 років три земельних ділянки: площею 2,028 га (кадастровий НОМЕР_1), площею 3,466 га (кадастровий НОМЕР_2), площею 1,335 га (кадастровий НОМЕР_3).

Під час укладення вказаного договору оренди землі не були дотримані положення ст. 15 Закону України «Про оренду землі» та були допущені такі істотні недоліки:

Так, у преамбулі тексту договору орендодавцем зазначена ОСОБА_3, а в графі підпис орендодавця вона значиться, як ОСОБА_2. Тобто, у договорі не визначена особа орендодавця.

За договором в оренду було передано три земельні ділянки, що суперечить вимогам ст. 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, яка діяла на час укладання договору.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки у договорі оренди у розмірі 39194 грн 05 коп. занижена і відповідає вартості лише однієї земельної частки (паю), а предметом договору були три земельні ділянки. Позивач зазначає, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок взагалі не проводилася.

Із метою досудового врегулювання спору 07 березня 2018 року позивач звернулась до відповідача з пропозицією розірвати оспорюваний нею договір оренди земельних ділянок, однак відповіді не отримала.

Позивач вважає, що договір оренди земельних ділянок від 21 жовтня 2009 року суперечить актам цивільного законодавства, тому просила суд визнати його недійсним.

Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 31 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Свої вимоги мотивувала тим, що зазначені у позовній заяві підстави, а саме: неможливість визначення особи орендодавця за договором, порушення вимог ст. 15 Закону України «Про оренду землі» в частині кількості об'єктів оренди, невірна нормативно-грошова оцінка об'єкта оренди, що призвело до заниження орендної плати, є достатніми для визнання недійсним договору оренди землі від 21 жовтня 2009 року.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не надав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представника позивача - адвоката ОСОБА_1, який підтримав доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що законні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору оренди землі відсутні.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 22 вересня 2004 року ОСОБА_3 отримала три державних акти на право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площами: 3,466 га (кадастровий НОМЕР_2), 2,028 га (кадастровий НОМЕР_1), 1,335 га (кадастровий НОМЕР_3), що розташовані на території Московської сільської ради Липоводолинського району Сумської області (а.с. 4-6).

21 жовтня 2009 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Надія» укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого, позивач строком на 20 років надала в оренду вказані земельні ділянки загальною площею 6,829 га, з яких 6,829 га ріллі, що розташовані на території Московської сільської ради Липоводолинського району. 29 квітня 2010 року договір зареєстрований у Липоводолинському районному відділенні Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» (а.с. 7-8).

Відповідно до п. 5 вказаного договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 39194 грн 05 коп. (а.с. 7).

21 жовтня 2009 року між договірними сторонами підписано акти визначення в натурі меж земельних ділянок, з кадастровими НОМЕР_2, НОМЕР_1, НОМЕР_3, а 29 квітня 2010 року - акти приймання-передачі вказаних земельних ділянок, що надаються в оренду (а.с. 9-11).

26 вересня 2017 року ОСОБА_3 зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно своє право власності на вказані земельні ділянки площами: 3,4665 га (кадастровий НОМЕР_2), 2,0285 га (кадастровий НОМЕР_1), 1,3354 га (кадастровий НОМЕР_3) (а.с. 12-14).

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договір укладений належними сторонами, в межах їх повноважень, скріплений їх підписами, та оформлений у передбаченій законом формі. Зміст договору відповідає вимогам чинного на час його укладення законодавства, а сторони вчиняють дії щодо його виконання, тобто його укладення було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що виникають з укладенням договору оренди.

Статтями 626, 628, 629 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним Кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договорами оренди землі.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Положеннями частини першої та третьої статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу, в редакції чинній на час укладення правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З огляду на зазначене посилання заявника апеляційної скарги на ту обставину, що у вступній частині тексту договору ім'я орендодавця вказане «Ганна», а у реквізитах сторін «Галина», тому неможливо визначити особу орендодавця не є підставою для визнання спірного договору недійсним, оскільки обидві сторони свої зобов'язання за договором оренди землі від 21 жовтня 2009 року тривалий час виконували в повній мірі і ускладнень в частині реалізації своїх прав та виконання зобов'язань за договором через помилкове зазначення імені орендодавця у сторін не виникало. Тому описка в імені не призвела до порушення прав сторін цього договору.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач не позбавлена права вирішити питання щодо внесення виправлень до тексту договору в цій частині за домовленістю з відповідачем.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі», у редакції чинній на час укладення правочину, визначені істотні умови договору оренди землі, а саме: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Крім того, невід'ємною частиною договору оренди землі серед іншого є

акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди.

Пунктом 2 договору оренди сторони встановили, що його предметом є земельна ділянка загальною площею 6,829га, у тому числі ріллі 6,829га, при цьому акти визначення меж земельних ділянок та акти приймання-передачі земельних ділянок, які є невід'ємною частиною договору оренди, містять конкретизовані відомості про земельні ділянки -складові об'єкту оренди, а саме: кадастрові номери кожної з трьох земельних ділянок (НОМЕР_2, НОМЕР_1, НОМЕР_3), їх площу (3,466 га, 2,028 га, 1,335 га), яка в сумі відповідає площі, зазначеній у п.2 договору (а.с. 9-11).

За таких обставин встановлено, що сторонами дотримана вимога щодо визначення такої істотної умови договору, як об'єкт оренди. Укладання сторонами одного договору оренди відносно кількох ділянок одночасно законодавством, діючим на час укладання договору, не заборонено, тому сторони вірно діяли за цивільно-правовим принципом "дозволено все, що не заборонено законом".

Частиною першою статті 13 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності проводиться нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими та затвердженими нормативами (стаття 1 Закону України «Про оцінку земель»).

Разом з тим, земельні ділянки - частки (паї), які перебувають у приватній власності громадян не є землями державної чи комунальної власності та відносяться до земель приватної власності, а, отже, проведення нормативної грошової оцінки землі відповідно до Закону України «Про оцінку земель» не є обов'язковим.

Відтак, посилання позивача у апеляційній скарзі на не проведення нормативної грошової оцінки землі як на одну із підстав для визнання спірного договору оренди недійсним відхиляються судом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що підстав, передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України, статтею 15 Закону України «Про оренду землі», для визнання недійсним договору оренди землі , укладеного між сторонами немає, позивач своїх вимог не довела, її права договором оренди від 21 жовтня 2009 року не порушені.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни постановленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_1, залишити без задоволення.

Рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 31 серпня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 09 листопада 2018 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т. А. Левченко

С. Г. Хвостик