АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2261/18 Справа № 205/3319/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності, поділ майна та стягнення грошової компенсації,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року звернувся до суду з позовом, який мотивований тим, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 30 вересня 2000 року по 28 жовтня 2014 року. Від сумісного подружнього життя мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час спільного проживання, перебуваючи у шлюбі, сторонами було придбано домоволодіння, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, будинок 6. Договір купівлі-продажу від 15 листопада 2011 року був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, за реєстровим № 1009. Покупцем по даному договору виступала ОСОБА_2, за якою було зареєстровано право власності на спірне домоволодіння. Вказане домоволодіння та земельна ділянка, розташовані за адресою: провулок Міцкевича, будинок 6 є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за погодженням подружжя вартість домоволодіння складає 8 000 000 грн. Після розірвання шлюбу, відповідач залишилася разом з дітьми проживати у спірному домоволодінні, при цьому, позивач сплачує всі комунальні послуги. На початку травня 2017 року позивачу стало відомо, що відповідач таємно намагається продати будинок, а тому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, будинок 6 та 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :08:564:0056 для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, 6, стягнути судові витрати.

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності, поділ майна та стягнення грошової компенсації.

Позов мотивований тим, що вона перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. Земельна ділянка із кадастровим номером :08:564:0056 для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, 6 є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу в силу приписів п. 5 ч.1 ст. 57 СК України. Крім того, частка ОСОБА_2 на домоволодіння, яке розташоване за адресою: провулок Міцкевича, будинок 6 має бути збільшена до 2/3 частин, оскільки ОСОБА_4 не дбав належним чином про матеріальне забезпечення сім'ї, приховував від своєї дружини під час шлюбу спільне майно, після припинення спільного проживання не сплачував жодних аліментів на утримання дітей. Діти як на час розірвання шлюбу проживали з матір`ю та перебували на повному її утриманні, так і на даний час проживають з нею та повністю утримуються матір'ю, ОСОБА_4 аліменти не сплачує, у витратах на харчування, лікування участі не бере, у звязку з чим наявні всі підстави відступити від принципу рівності часток у праві власності та виділити ОСОБА_2 2/3 частини спірного домоволодіння. Крім того, її колишній чоловік ще під час шлюбу набував у спільну сумісну власність майно, яке оформлював на інших осіб, зокрема, мотоцикл «Harley-Devidson» вартістю 596107,00 грн., зареєстрований за ОСОБА_8 Крім того, було придбано комплектуючи до вказаного мотоциклу на суму 9665,75 грн., а 06 серпня 2014 року на ім`я ОСОБА_9 за спільні кошти було придбано квадрацикл вартістю 130 000 грн. Також 25.09.2014 року ОСОБА_4 було придбано квартиру АДРЕСА_1, вартість якої становить 1041360 грн., однак оформлено на іншу особу. ОСОБА_4 за час шлюбу придбав будинок в районі вул. Байкальська в м. Дніпро, який наразі намагається продати за 1796346 грн.

Виходячи з викладеного, протягом шлюбу ОСОБА_4 було придбано та в подальшому протиправно відчужено обєкти права спільної сумісної власності загальною вартістю 4865513 грн. Просила визнати за нею право особистої приватної власності на земельну ділянку із кадастровим номером :08:564:0056 для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, 6; визнати за нею право особистої приватної власності на 2/3 частини домоволодіння, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, будинок 6; стягнути з ОСОБА_4 грошову компенсацію у розмірі 3250119,17 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено та ухвалено визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, будинок 6 та 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :08:564:0056 для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, 6.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 8000 грн.; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що спірне домоволодіння є спільним майном подружжя, яке відповідно до положень ст.69 СК України підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Враховуючи вищевикладене, суд вважав, що за позивачем має бути визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, будинок 6, та первісні позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зазначене майно було придбане під час шлюбу за спільні сумісні кошти, на підставі договору, укладеного одним із подружжя в інтересах сім'ї.

Позивач займався утриманням спільного будинку, сплачував комунальні послуги, обставини на які посилається відповідач в обґрунтування зустрічного позову в цій частині не знайшли обєктивного підтвердження та відсутні належні та допустимі докази в підтвердження обставин, на які вона посилається.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про збільшення її частки до 2/3 частини, вважає, що остання не навела суду обставин, які мають істотне значення до відступлення від рівності часток до її збільшення, в судовому засіданні не встановлені обставини, які дають змогу суду відступити від засади рівності часток подружжя, у зв'язку з чим, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції помилково не було застосовано ч. 2.3 ст. 70 СК України і не збільшено частку ОСОБА_2 у спільному майні подружжя, хоча для цього були всі підстави.

Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 351 ЦПК України передбачено, що апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

А згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2000 року по 28 жовтня 2014 року (а.с.6-8). Від сумісного подружнього життя мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У період сумісного подружнього життя, за спільні кошти, сторонами згідно договору купівлі-продажу домоволодіння від 15 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, за реєстровим № 1009, було придбано домоволодіння, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, будинок 6, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_10 (а.с.9-10,16).

В ході судового розгляду відповідачем та її представником не заперечувався той факт, що позивач в період шлюбних стосунків постійно працював, заробляв гроші, утримував сім'ю і спірне домоволодіння придбано було за спільні сімейні гроші, для проживання сім'ї, тобто є спільною сумісною власністю подружжя.

У договорі купівлі-продажу спірного домоволодіння зазначено, що цей договір укладений за письмовою згодою чоловіка покупця, викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусам ДМНО ОСОБА_7, за реєстровим № 1008. Вартість спірного домоволодіння 479 636,00 грн.

Задовольняючи первісний позов, районний суд виходив з того, що спірне домоволодіння є спільним майном подружжя, яке відповідно до положень ст.69 СК України підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Враховуючи вищевикладене, суд вважав, що за позивачем має бути визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, будинок 6, та первісні позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зазначене майно було придбане під час шлюбу за спільні сумісні кошти, на підставі договору, укладеного одним із подружжя в інтересах сім'ї.

Позивач займався утриманням спільного будинку, сплачував комунальні послуги, обставини на які посилається відповідач в обґрунтування зустрічного позову в цій частині не знайшли обєктивного підтвердження та відсутні належні та допустимі докази в підтвердження обставин, на які вона посилається.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, районний суд виходив з того, що вимоги ОСОБА_2 про збільшення її частки до 2/3 частини, вважає, що остання не навела суду обставин, які мають істотне значення до відступлення від рівності часток до її збільшення, в судовому засіданні не встановлені обставини, які дають змогу суду відступити від засади рівності часток подружжя, у зв'язку з чим, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом (ст.71 СК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Як розяснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним і поділ сумісного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У відповідності до абз. 4 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне домоволодіння та земельна ділянка, є спільною сумісною власністю подружжя й підлягають поділу між ними, виходячи із засад рівності часток та правильно визнав за сторонами право власності за кожним по 1/2 частині спірного майна.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом першої інстанції правильно застосовано.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом неправильно застосовані положення ч. 3 ст. 70 СК України і безпідставно відмовлено у задоволенні вимог зустрічного позову про відступлення від рівності часток сторін є неспроможними.

Як вбачається із матеріалів справи, розмір аліментів на утримання двох малолітніх дітей сторін ( по 500 грн. на кожну дитину) визначений судовим рішенням у квітні 2016 року. Відповідачка, яка вважає що цих коштів недостатньо для забезпечення нормального рівня розвитку дітей, з таким рішенням погодилася і не оскаржувала його в апеляційному порядку. Виконавчий лист для примусового виконання рішення суду отримала тільки у січні 2017 року. З вимогами про збільшення розміру утримання до суду не зверталася.

Належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про те, що ОСОБА_4 не дбав належним чином про матеріальне забезпечення родини, приховував спільне майно, після припинення спільного проживання не сплачував аліменти на утримання дітей суду надано не було.

Оскільки по справі не встановлено обставин, що мають істотне значення, які б давали підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін при поділі спільної сумісної власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано поділив майно у обраний позивачем спосіб.

Та обставина, що малолітні діти проживають разом з відповідачкою не є достатньою підставою для відступлення від рівності часток при поділі майна.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення зустрічного позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.147, п.3 розділом ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.Ю. Ткаченко

ОСОБА_11