РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 562/636/14-ц

Провадження № 22-ц/4815/211/18

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів: ОСОБА_2, ОСОБА_3

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

відповідач ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_5 адвокатом ОСОБА_6 на заочне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 травня 2014 року (у складі судді Мички І.М.) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на навчання, -

в с т а н о в и в :

07 березня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на навчання.

Позовна заява мотивована тим, що він як син відповідача має право на своє утримання до завершення навчання.

У звязку із навчанням наявні щоденні витрати, які немає можливості нести самостійно.

Просив стягнути з відповідача на його користь аліменти на навчання у твердій грошовій сумі 600 грн щомісячно і до закінчення навчання.

Заочним рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 травня 2014 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на навчання.

Стягнуто з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти на навчання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 600 грн щомісячно, починаючи з 07 березня 2014 року і до досягнення ним 23 річного віку або припинення навчання.

Рішення суду мотивовано обґрунтованістю позовних вимог.

29 серпня 2018 року представником ОСОБА_5 адвокатом ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу, у якій він, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти, у встановленому судом розмірі.

Вказує, що не працевлаштований та на його утриманні перебувають троє неповнолітніх дітей.

На момент розгляду справи та прийняття оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини щодо факту батьківства ОСОБА_5 по відношенню до ОСОБА_4, оскільки не з'ясовано питання щодо позбавлення його батьківських прав.

Судом не встановлено обставин щодо потреби позивача у матеріальній допомозі та можливості відповідача надавати таку допомогу.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення її без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії 1-ИД № 048336 (а.с. 3).

Внесення відомостей про батьківство відповідач ОСОБА_5 не оспорював, як і не надав суду доказів позбавлення його батьківських прав щодо позивача.

Згідно довідки № 3393-К від 12.02.2014 року, що видана заступником директора з НВР, секретарем з н/ч, ОСОБА_8, ОСОБА_4 навчався на денній формі навчання в Технічному коледжі НУВГП з 01.09.2012 року по 30.06.2015 року на не повному державному утриманні (а.с. 4).

Відповідно до частини першої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

СК України виходить із принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов'язані обоє з батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81, ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши положення статей 198, 199, 200 СК України, дійшов правильного висновку про те, що повнолітній ОСОБА_4 у зв'язку з навчанням потребував матеріальної допомоги, натомість його батько ОСОБА_5, такої допомоги не надавав, маючи такий обов'язок, тому стягнув з нього на користь позивача аліменти на період навчання згідно з вимогами закону, навівши обґрунтований розмір аліментів у 600 грн, врахувавши матеріальне становище сторін та сімейний стан.

Безпідставними є доводи ОСОБА_5 про те, що він не має можливості надавати позивачу матеріальну допомогу, так як не має постійного місця роботи та на його утриманні перебувають неповнолітні діти.

Відповідач є чоловіком працездатного віку, доказів своєї непрацездатності, поганого стану здоров"я, чи наявності інших обставин, що перешкоджають у працевлаштуванні відповідачем подано не було, а обовязок по утриманню неповнолітніх дітей від іншого шлюбу не позбавляє відповідача обовязку щодо надання допомоги на утримання сина ОСОБА_9, який таку допомогу потребував, у звязку з продовженням навчання.

Суд, врахувавши, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, визначив розмір аліментів у твердій грошовій формі. Розмір аліментів визначено судом з урахуванням всіх обставин справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Крім того, апеляційний суд бере до уваги ту обставину, що позивач навчався на денній формі навчання в Технічному коледжі НУВГП з 01.09.2012 року по 30.06.2015 року та 19 грудня 2018 року йому виповниться 23 роки.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Апеляційний суд Рівненської області, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_5 адвокатом ОСОБА_6 залишити без задоволення, а заочне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 травня 2014 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

ОСОБА_10 ОСОБА_1

Судді: С.В. Боймиструк

ОСОБА_3