Справа № 569/8786/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Тимощука О.Я.

при секретарі Рибачик О.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника третьої особи ОСОБА_2 ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 про захист порушеного права споживача фінансових послуг, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовною заявою до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що під час виконання угоди, кредитний договір виконати не зміг, що підтверджено розрахунком, який просив підтвердити експертизою. Банком неправомірно виданий кредит в доларах США, порушені вимоги статті 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні угоди, по причині ненадання інформації про сукупні витрати, не зазначення в договорі всіх істотних умов. Крім того кредит забезпечений договором іпотеки, при укладенні якого банк не дотримався приписів Закону України Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати. За чим просив визнати договори недійсними.

Відповідач щодо вимог заперечив, покликається на відсутність підстав для визнання правочинів недійсними, так як в момент укладення договору банк дотримався вимог закону. Інформацію про сукупну вартість кредиту розміщена на інтернет сторінці, позичальник мав право на розяснення умов, однак своїм правом в тому числі шодо відмови в отриманні послуги не скористався, тому вважає вимоги необгрунтованими.

Суд, заслухавши представника позивача та третьої особи, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 лютого 2006 року між ТОВ банком «Фінанси та кредит» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №Ф1-06/37934-14 (а.с. а.с. 18-22). Предметом договору є надання позичальнику кредиту в сумі 31 800 доларів США з оплатою процентів 12% річних на придбання квартири.

Цього ж дня, між сторонами було укладено договір іпотеки нерухомого майна №379340-14, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 08 лютого 2008 року за №213, який забезпечує виконання зобовязань позичальника за кредитним договором №Ф1-06/37934-14.

Разом з позовною заявою, позичальник надав копії виписок по рахункам кредиту та платіжних доручень, які підтверджують погашення заборгованості.

Як слідує з пункту 3.1 договору кредиту, кошти надаються позичальнику за його письмовою заявою. За пунктом 3.2 позичальник зобовязується повністю повернути кредит до 08 лютого 2026 року, щомісячними платежами в термін до 10 числа кожного місяця ануїтетним платежем, розмір якого становить 350 доларів США. У складі платежу також стягується проценти за користування кредитом та може бути змінено сторонами.

Розмір ставки процентів 12 % річних встановлений пунктом 4.1.

Поряд з цим, згідно пункту 4.7, позичальник, щомісяця в строк до 10 числа кожного місяця, сплачує комісійну винагороду за наданим кредитом у розмірі 305,00 гривень, щляхом зарахування на окремий рахунок.

Сплачує одноразову винагороду в сумі 1606,00 гривень (пункт 7.7 договору).

Крім того, пунктами 5.3, 5.8 договору, передбачено обовязок позичальника на страхування предмету іпотеки та життя на користь банку, на умовах погоджених з банком.

Договором передбачена відповідальність за невиконання зобовязань позичальником у вигляді сплати пені за прострочення повернення кредиту та/або процентів в розмірі 1% від суми прострочення за кожний день (пункт 6.1 угоди).

Згідно з частинами першою третьої, пятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов»язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Як слідує з розяснень, викладених у пункті 11 постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв»язку з наведеним, банк за наявності банківської ліцензії, дозволу та додатку до нього (а.с. 186-190) мав право на укладення договору у валюті.

До правовідносин між сторонами застосовується Закон України «Про захист прав споживачів», що розтлумачено Конституційним Судом України 10 листопада 2011 року у рішенні N 15-рп/2011. Який дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону у взаємозв»язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відтак, судом встановлено, що договором, додатки сторонами не надані, не зазначено, що споживачу надана вся інформація щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов»язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), що передбачено підпунктом д пункту 2 частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» чинного на час виникнення правовідносин. Проте у разі ненадання зазначеної інформації суб»єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. А саме сплата штрафу, а не визнання договору недійсним.

В силу частини 5, 6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому покликання АТ «Банк «Фінанси та Кредит», на розміщення інформації щодо сукупної вартості кредиту в мережі інтернет не можуть бути підтверджені належним чином. Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавець зобов»язаний повідомити вищевказану інформацію споживачу саме у письмовій формі.

Враховуючи, що доказів такого повідомлення судом не здобуто, договором установлено обов»язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, це є несправедливою умовою договору в силу пункту 10 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Поряд з цим, у договорі про надання споживчого кредиту в тому числі зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача (пункт 2 частини 4 статті 11 Закону). Однак кредитний договір не містить такої інформації, не можливо встановити вартість послуги за складовими які повинен сплачувати споживач.

В матеріалах справи відсутній графік погашення з розмежуванням складових щомісячного внеску. Натомість договором встановлено зобовязання щодо сплати відсотків в процентному виразі 12% річних та загального платежу, без зазначення питомої ваги відсотків, що не дає можливості розрахувати їх розмір, який слід сплатити споживачу. Тобто кредитор на свій розсуд закладає в наступний платіж розмір відсотків, споживач не може знати суму сплачених та майбутніх процентів, так як за ануїтетної схемою погашення боргу, відсотки розраховані на весь час дії договору.

На виконання ухвали суду, проведено судово-економічна експертиза, висновком якої встановлено розмір послуги, що є ціною та істотною умовою, в сумі 84 тисячі доларів США за весь час користування кредитом, в договорі ж сума не зазначена.

Що доводить наявність одночасно трьох умов для визнання договору в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливим. А саме: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України у справі №6-40цс13.

Водночас, окремо в пункті 4.7 кредитного договору, визначено обовязок щодо сплати щомісячної комісії споживачем. Проте, за положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Відтак пункт 4.7 кредитного договору, щодо обовязку сплати позичальником винагороди за надання кредитних ресурсів є незаконним.

Верховний Суд України у справі № 6-2071цс16, притримується аналогічної позиції.

Між тим, щодо обовязку позичальника на укладення договорів страхування на умовах погоджених з банком, що закріплено в пунктах 5.3, 5.8 договору, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», умови кредитного договору є несправедоивими, якщо споживач зобов»язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача.

Законом, страхування життя та майна не вимагається, склад сукупної вартості кредиту в кредитному договорі відсутній.

Разом з тим, судом встановлено, що розмір неустойки при порушенні позичальником строків платежів (пункт 6.1 кредитного договору) складає 365% річних. Що порушує пункт 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п»ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов»язань за договором.

Між тим, умови про відповідальність банку за порушення строків надання кредиту судом не встановлено.

Відтак має місце дизбаланс прав та обовязків сторін.

Водночас, суд відступає від правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 02 грудня 2015 року, № 6-1341цс15, так як в даній справі судом не встановлено що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, кредитор надав споживачу документи, які передували укладенню кредитного договору у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, відсутні додатки до кредитного договору «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту».

Поряд з цим, не заслуговують на увагу заперечення відповідача, щодо можливості відкликання згоди позичальником на укладення кредитного договору. Це не узгоджується з приписами пункту 2 частини 7 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так як кредит наданий на придбання житла.

Щодо порушення закону «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», суд зауважує наступне.

Договір про іпотечний борг - цивільно-правова угода, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов»язків, які виникають у кредитодавця та боржника з приводу іпотечного боргу.

Як слідує з преамбули, Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», цей закон встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном. Відтак розповсюджується на сторони.

Судом встановлено, що договір іпотеки не містить опису усіх грошових зборів і витрат, пов»язаних з установленням іпотеки, а саме нотаріальне посвідчення, страхування, тому не відповідає вимогам закону.

Судом враховано відсутність документів, що підтверджують видачу кредиту, проте законодавцем у статті 1054 ЦК України, повязано укладення договору кредиту з моменту підписання сторонами, а не його видачі, тому вказана обставина не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Згідно частини 3 та 4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

В матеріалах справи міститься письмове заперечення банку (а.с. 180-185), в якому констатуються норми закону щодо початку перебігу строку позовної давності, проте відповідач не просить їх застосувати суд, навпаки вважаючи відсутність порушень просить відмовити в позові саме за необгрунтованістю.

Приписами статті 1057-1 ЦК України, визначено, що у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов»язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Визнаючи недійсним кредитний договір, у якому виконання зобов»язання позичальника забезпечено заставою майна позичальника або поручителя, суд за заявою кредитодавця накладає на таке майно арешт.

Проте, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а так, як норми Закону № 5405-VI, яким доповнено статтею 1057-1 ЦК, введені і дію лише 2 жовтня 2012 року, як розяснено Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16 до спірних відносин не застосовуються.

Поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» [«C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «ОСОБА_6 проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)].

На підставі наявних матеріалів справи, судом встановлено несправедливість угоди, наявність помилки у діях споживача, щодо укладення договору, який не містить всіх обовязкових істотних умов, що призвело до порушення прав позичальника, тому позовні вимоги підлягають до задоволення повністю.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

До витрат повязаних з розглядом справи, належать витрати повязані з проведенням експертизи (частина 3 статті 133 ЦПК України).

Згідно частини 6 статті 139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Як слідує з супровідного листа Львівського-науково дослідного інституту судових експертиз Волинського відділення, висновок експерта вартістю 25 740,00 гривень виконано за рахунок коштів позивача ОСОБА_3

Статтею 141 ЦПК України, визначено, що у випадку судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Позивачем крім вартості проведення експертного дослідження, сплачено судовий збір в сумі 1 653,60 гривень, який підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 229, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 1,2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», ст.ст. 7, 10, 76,133-141, 263- 265, 268, 273, 354 Цивільного-процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 про захист порушеного права споживача фінансових послуг задоволити.

Визнати порушеним право ОСОБА_3, споживача фінансових послуг.

Визнати недійсним кредитний договір №Ф1-06/37934-14 від 08 лютого 2006 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_3.

Визнати недійсним договір іпотеки №379340-14 від 08 лютого 2006 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 08 лютого 2008 року за реєстром № 213.

Стягнути з АТ «Банк «Фінанси та Кредит» () на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 27 393 (двадцять сім тисяч триста девяносто три) гривні 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 10 грудня 2018 року.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_7