28 листопада 2018 року
справа № 505/3196/14-ц
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Пророка В. В.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С. (головуючого), Лесько А. О., ПророкаВ. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), залишив без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_6, а рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2017 року - без змін.
В цій справі суд касаційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду, яким суд встановив наявність між сторонами договору позики іноземної валюти та, застосувавши статтю 1048 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), стягнув з відповідача проценти за користування позикою на рівні облікової ставки національного банку України. Для визначення суми процентів суд першої інстанції перемножив суму позики на курс Національного банку України, станом на заявлену позивачем дату, і на визначену суму арифметично нарахував відсотки на рівні обліком ставки Національного банку України за відповідні періоди, чим фактично здійснив застосовування облікової ставки Національного банку України до іноземної валюти.
Водночас не можна погодитися в висновками суду касаційної інстанції в частині задоволення вимог про нарахування процентів на рівні облікової ставки Національного банку України до позики в іноземній валюті.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Стаття 192 ЦК України встановлює, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 193 ЦК України, види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом.
Статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.
Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Комплексний аналіз зазначених норм дозволяє прийти до висновку, що встановлюючи презумпцію оплатності договору позики грошових коштів в розмірі процентів на рівні облікової ставки Національного банку України законодавець виходив саме з застосування цієї норми до грошовій одиниці України - гривні. Використання іноземної валюти не регулюється нормами ЦК України, оскільки останній відсилає до окремого закону з цього приводу.
Зазначене також підтверджується економічним змістом такого інструменту валютного регулювання, як облікова ставка центрального банку, яка вважається ціною, за якою центральний банк емітує грошові кошти в обіг, тобто умовно мінімальною офіційною вартістю відповідної валюти.
Облікова ставка центрального банку напряму пов'язана з макроекономічними показниками держави емітента відповідної валюти, і в першу чергу інфляційними показниками та очікуваннями.
Так, відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.08.2004 р. №389, чинною на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Положення), облікова ставка Національного банку визначалася як один з монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк установлює для суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.
Відповідно до підпункту 3.1 пункту 3 Положення облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами.
Підпунктом 3.2 пункту 3 Положення передбачено, що визначення рівня та характеру змін облікової ставки Національного банку залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. До уваги беруться тенденції розвитку та змін, зокрема, таких показників, як фактичний та прогнозний рівень інфляції у відповідному періоді; фактичний та прогнозний рівень зміни індексу цін виробників промислової продукції. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, зокрема, інфляційні або девальваційні очікування.
Таким чином облікова ставка Національного банку України є монетарним механізмом визначення вартості виключно національної грошової одиниці - гривні; визначання мінімальної вартості доларів США (валюти, в якій була надано позика у справі), що є законним платіжним засобом Сполучених Штатів Америки, здійснюється центральним банком США - Федеральною резервною системою.
Облікова ставка Федеральної резервної системи (центрального банку) США щодо доларів США у відповідний період дії спірних правовідносин утримувалася на рівні 0,25% річних, що є неспівмірно нижче порівняно з обліковою ставкою Національного банку України щодо гривні (7,75%-14%).
Таким чином застосування до договору позики іноземної валюти норми частини першої статті 1048 ЦК України щодо визначення розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України не можна вважати справедливим і розумним, та таким що відповідає принципу пропорційності.
Суддя В. В. Пророк