Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 146/296/16-ц

провадження № 61-11966св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І.М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 03 березня 2017 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Медвецького С. К., Нікушина В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» (далі - ТОВ «Зернопродукт-Липівка») про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування його державної реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що 20 березня 2006 року ОСОБА_4 та ТОВ «Зернопродукт-Липівка» нібито уклали договір оренди належної позивачу земельної ділянки площею 4,0407 га, розташованої на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, який 10 травня 2006 року було зареєстровано у Томашпільському районному відділі Вінницької регіональної філії державного підприємства «Центр ДЗК». Проте зазначений договір має бути визнаний судом недійсним, оскільки укладений та підписаний від імені позивача іншою, не уповноваженою на те особою.

На підставі викладеного, просив визнати недійсним зазначений договір оренди земельної ділянки та скасувати його державну реєстрацію.

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2016 року позовну заяву в частині скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки залишено без розгляду.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,0407 га, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, належної ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ВН № 210419, виданого 14 березня 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією Вінницької області, укладений 20 березня 2006 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Зернопродукт-Липівка» с. Липівка, зареєстрований у Вінницькій регіональній філії центру ДЗК 10 травня 2006 року.

Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач не підписував спірний договір оренди землі, а відтак цей правочин укладений за відсутності його волевиявлення, що відповідно до частини третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним.

Водночас суд першої інстанції у своєму рішенні відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 оспорюваний договір не підписував, відповідно не знав про його існування, а тому строк позовної давності слід рахувати з моменту, коли він довідався про порушення свого права - з 2016 року.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 03 березня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Зернопродукт-Липівка» задоволено.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2016 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ТОВ «Зернопродукт-Липівка» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом, не надавши при цьому будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що він не знав та не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Зокрема, у рішенні зазначено, що, починаючи з 2007 року ОСОБА_4 щороку отримував орендну плату за спірним договором, тому як власник земельної ділянки міг дізнатися про порушення свого права в межах строку позовної давності.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду про сплив позовної давності є помилковими та суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15. ОСОБА_4 стверджував, що у 2003 році укладав договір оренди земельної ділянки з садовим товариством з обмеженою відповідальністю «Липівка», директором якого, як і ТОВ «Зернопродукт-Липівка», була ОСОБА_5 Це садове товариство як і відповідач проводило видачу зерна за орендовані земельні ділянки з тих же складів, тими ж працівниками та відповідно до тих же списків. За таких умов позивач не міг дізнатися про заміну орендаря на ТОВ «Зернопродукт-Липівка», з яким він не укладав договору оренди.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам Закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до статей 1, 13, 14 Закону України «Про оренду землі» за договором оренди орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і підлягає державній реєстрації.

Судами встановлено, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН № 210419, виданого 14 березня 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією Вінницької області, ОСОБА_4 належить земельна ділянка площею 4,0407 га, розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно з договором оренди землі від 20 березня 2006 року № 181/206-О-Т-В ОСОБА_4 передав зазначену земельну ділянку в оренду ТОВ «Зернопродукт-Липівка».

Відповідно до пункту 8 договору, його укладено на п'ятнадцять років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за десять днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Згідно з пунктом 9 цього договору орендна плата вноситься орендарем у розмірі 1,5% нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 437,31 грн за рік.

Як свідчать наявні в матеріалах справи копії відомостей, позивач отримував зерно пшениці в рахунок орендної плати за землю.

Згідно з висновком експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи від 29 листопада 2016 року № 2846/2847/16-21 підписи у договорі оренди землі від 20 березня 2006 року № 181/2006-О-Т-В та акті приймання-передачі об'єкта оренди (без зазначення дати), виконані не самим ОСОБА_4, а іншою особою.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною третьою статті 215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Встановивши, що підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Орендодавець» в договорі оренди земельної ділянки від 20 березня 2006 року №181/206-О-Т-В виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання такого договору недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності та правильно виходив з того, що перебіг позовної давності починається не з моменту отримання позивачем плати за користування земельною ділянкою, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права. Оскільки встановлено, що оспорюваний договір ОСОБА_4 не підписував, про його існування з 20 березня 2006 року він знати не міг.

Такий висновок узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі №6-48цс15.

В установленому законом порядку відповідачем не спростовано доводи позивача, що про існування оспорюваного договору оренди він дізнався лише у 2016 році, адже самостійно земельну ділянку не обробляв, а коли у 2016 році його родина вирішила використовувати землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, то дізнався, що ділянку обробляє відповідач.

Таким чином, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно установив обставини, що мають значення для справи, та надав їм юридичну оцінку.

Водночас апеляційний суд, дійшовши передчасного та помилкового висновку про сплив строку позовної давності, скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому на підставі статті 413 ЦПК України його необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 03 березня 2017 року скасувати.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик