Справа № 369/1643/17 Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/1365/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 19 18.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Сушко Л.П., Яворського М.А.,

за участю секретаря судового засідання Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - приватне сільськогосподарське підприємство «Шевченківське», про стягнення вартості частки в статутному капіталі підприємства,

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 1 грудня 2009 року між ним та ОСОБА_3 було укладено усний договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі приватного сільськогосподарського підприємства «Шевченківське» (далі - ПСП «Шевченківське») в розмірі 30 %, вартість якої складає 501 000 грн. Вказані правовідносини сторін підтверджуються протоколом № 1 зборів власників ПСП «Шевченківське», згідно пункту 1 якого відповідач за договором купівлі-продажу від 1 грудня 2009 року набув право власності на частку в статутному капіталі ПСП «Шевченківське» в розмірі 30 % статутного капіталу вартістю 501 000 грн. Позивач вказав, що свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, передавши відповідачу відповідну частку в статутному капіталі підприємства та включивши останнього до складу його власників, проте відповідачем зобовязання в частині оплати вартості такої частки виконано не було, на письмову вимогу щодо сплати коштів він не реагує. У звязку з цим, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь вартість частки в статутному капіталі ПСП «Шевченківське» за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі підприємства в розмірі 501 000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування своїх вимог вказав, що строк зобовязання сторонами в договорі встановлено не було, лист-вимогу про сплату коштів відповідач отримав 8 листопада 2016 року, тому відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з 16 листопада 2016 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Вважає, що суд першої інстанції дослідив усі докази та обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень та ухвалив рішення, яким обґрунтовано відмовив в задоволенні позову з підстав пропуску встановленого законом строку для звернення до суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до протоколу № 1 загальних зборів власників ПСП «Шевченківське» від 8 лютого 2010 року на зборах були присутні власники: ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3

На порядок денний зборів було винесено питання про затвердження складу власників ПСП «Шевченківське» та розподілу часток власників у статутному капіталі підприємства, а також про внесення змін до статуту.

На зборах було заслухано ОСОБА_2 з інформацією, що відповідно до договорів купівлі-продажу часток у статутному капіталі підприємства між ним і громадянами ОСОБА_4 та ОСОБА_3, укладеними 1 грудня 2009 року, останні набувають права власників підприємства у відповідних частинах.

На вказаних зборах було вирішено затвердити склад власників підприємства та розподілити між ними частки у статутному капіталі підприємства: ОСОБА_2 - 66 8000 грн., ОСОБА_4 501 000 грн., ОСОБА_3 501 000 грн., а всього-1 670 000 грн.

Також на загальних зборах власників ПСП «Шевченківське» було вирішено затвердити нову редакцію статуту підприємства та уповноважити його директора ОСОБА_2 здійснити усі необхідні дії, повязані з реєстрацією змін до cтатуту з правом передоручення особі.

Рішенням власника ПСП «Шевченківське» ОСОБА_2 від 4 лютого 2010 року розділено статутний капітал підприємства, який складає 1 670 000 грн. на частки наступним чином: одна частка вартістю 668 000 грн., або 40% статутного капіталу; друга частка вартістю 501 000 грн., або 30% статутного капіталу; третя частка вартістю 501 000 грн., або 30% статутного капіталу. Передано належні йому частки в статутному капіталі ПСП «Шевченківське» та відповідні частини корпоративних та майнових прав по володінню, користуванню, розпорядженню та управлінню ПСП «Шевченківське», розташованим за адресою: 08114, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гореничі, вул. Леніна, 205, зареєстрованим Києво-Святошинською РДА Київської області від 15 лютого 20000 року наступним чином: ОСОБА_4 - частку у розмірі 501 000 грн., або 30% статутного капіталу; ОСОБА_3 - частку у розмірі 501 000 грн., або 30% статутного капіталу. Негайно провести загальні збори власників підприємства для внесення відповідних змін до статуту.

24 жовтня 2016 року позивач надіслав відповідачу лист-вимогу про сплату коштів в розмірі 501 000 грн. в рахунок проданої частки в статутному капіталі ПСП «Шевченківське», яку останній отримав 8 листопада 2016 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності того, що відповідач сплатив позивачу кошти за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі підприємства, однак позивачем при зверненні до суду за захистом свого порушеного права пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Суд першої інстанції вказане не врахував, відмовляючи в задоволенні позову з посиланням на статтю 267 ЦК України, тобто з підстав пропуску строку позовної давності, не перевірив обґрунтованість позовних вимог, що в свою чергу є неправильним з огляду на те, що відмовляти в позові через пропуск без поважних причин строку для звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав (частина 2 статті 656 ЦК України).

Питання оплати товару врегульовано статтею 692 ЦК України, частиною 2 якої на покупця покладається обовязок по сплаті продавцеві повної ціни переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (частина 3 статті 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі підприємства, який за своєю формою відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, позивач посилався на те, що вони з відповідачем усно уклали такий договір, про що свідчить протокол № 1 загальних зборів власників ПСП «Шевченківське».

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (стаття 202 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статі 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу.

За частиною 1 статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина 1 статті 639 ЦК України)

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції взагалі не встановив, які між сторонами виникли договірні відносини та яка їх форма, адже предявляючи вимогу про відшкодування йому частки в статутному капіталі підприємства, позивач просив стягнути з відповідача суму 501 000 грн., що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що не узгоджується пунктом 2 частини 1 статті 208 ЦК України про те, що такий договір має бути укладеним у письмовій формі.

При цьому суд не врахував вимоги частини 1 статті 206 ЦК України у взаємозвязку з доводами позивача про укладення договору купівлі-продажу в усній формі, оскільки у такому випадку є всі підстави вважати, що умови такого договору є виконаними у момент його вчинення з огляду на дії самого позивача щодо ініціювання проведення загальних зборів власників підприємства, прийняття рішенням власника про перерозподіл статутного капіталу підприємства, тощо.

Крім того, в суді першої інстанції ОСОБА_3 зазначав, що сплатив ОСОБА_2 грошові кошти, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера № 613139 від 24 квітня 2008 року на суму 340 000 грн. та № 613136 від 24 квітня 2008 року на суму 160 000 грн., що в загальному становить 500 000 грн. Суд указані докази до уваги не взяв, мотивуючи це тим, що з них неможливо встановити сплату грошових коштів саме за продаж частки в статутному капіталі, адже за цільовим призначенням кошти були сплаченні як зворотна фінансова допомога. Проте під час апеляційного розгляду справи представник ПСП «Шевченківське» заперечив надходження на рахунок підприємства коштів з таким цільовим призначенням.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску встановленого законом строку позовної давності не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак, відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позову у звязку із безпідставністю позовних вимог.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись статтями 367 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - приватне сільськогосподарське підприємство «Шевченківське», про стягнення вартості частки в статутному капіталі підприємства відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Л.П. Сушко

ОСОБА_5