Справа № 755/4140/18 Головуючий 1 інстанція - Шевченко В.М.
Провадження № 22-ц/824/287/2018 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 07 травня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод» до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди,-

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року позивач ПАТ «Укрзалізниця» в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод» звернувся до суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 21 квітня 2015 року по вул.Солом'янській у м.Києві сталася ДТП за участю водія філії «Дарницький вагоноремонтний завод» відповідача ОСОБА_3 Вказана ДТП сталася з вини відповідача, який, керуючи службовим автомобілем «Фольксваген Транспортер» р.н. НОМЕР_1, під час зміни напрямку руху не переконався у безпечності маневру і допустив зіткнення з автомобілем «Фольксваген Крафтер» р.н.НОМЕР_2, належним ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в результаті чого автомобілі отримали пошкодження. Вина відповідача у порушенні ПДР стверджується постановою Солом'янського районного суду м.Києва від 06 травня 2015 року. Згідно звіту № 01-17/05 від 22 травня 2015 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Фольксваген крафтер» р.н.НОМЕР_2 склала 60799,12 грн.

Вказував, що на час скоєння ДТП службовий автомобіль «Фольксваген Транспортер» р.н. НОМЕР_1 був застрахований у ПрАТ «СК «Провідна», яка виплатила потерпілому відшкодування у розмірі 29423,46 грн. Різницю у розмірі 33644,46 грн. виплатив позивач відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 29 листопада 2016 року та постанови Київського апеляційного господарського суду від 27 червня 2017 року.

Посилаючись на ст.ст.1166, 1187, 1191 ЦК України, просив стягнути із відповідача на користь ПАТ «Укрзалізниця» в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод» завдану майнову шкоду в розмірі в сумі 33644,46 грн. та судовий збір в сумі 1762 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 07 травня 2018 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрзалізниця» майнову шкоду в розмірі в сумі 33644,46 грн. та судовий збір в сумі 1762 грн.

- 2 -

Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Скарга мотивована тим, що між сторонами наявні трудові відносини, а тому питання відшкодування шкоди, завданої працівником врегульовано КЗпП України. Суд наведеного не врахував і помилково застосував ст.ст.1166, 1187 ЦК України, які не регулюють спірних відносин. Вважає, що у позові слід відмовити з огляду на пропуск позивачем річного строку позовної давності, встановленого ст.233 КЗпПУ.

Позивач ПАТ «Укрзалізниця» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача адвокат ОСОБА_5 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник ПАТ «Укрзалізниця» в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу № 258 від 24 березня 2008 року керівника філії «Дарницький вагоноремонтний завод» відповідач ОСОБА_3 прийнятий на роботу на посаду водія, що підтверджується наказом та особовою карткою працівника (а.с.42-43).

Також судом встановлено, що 21 квітня 2015 року, перебуваючи у трудових відносинах із філією та керуючи службовим автомобілем «Фольксваген Транспортер» р.н. НОМЕР_1 на підставі подорожнього листа (а.с.44-45), відповідач на вул.Солом'янській у м.Києві під час зміни напрямку руху не переконався у безпечності маневру, чим порушив п.10.1 ПДР і допустив зіткнення з автомобілем «Фольксваген Крафтер» р.н.НОМЕР_2, належним ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Внаслідок зіткнення автомобілі отримали пошкодження (а.с.76).

Вина ОСОБА_3 у порушенні ПДР стверджується постановою Солом'янського районного суду Київської області від 06 травня 2015 року (а.с.46).

- 3 -

В результаті ДТП автомобіль «Фольксваген Крафтер» р.н.НОМЕР_2, належний ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», отримав механічні пошкодження. Згідно звіту № 01-17/05 від 22 травня 2015 року вартість його відновлювального ремонту склала 60799,12 грн.

Окрім того, встановлено, що на час скоєння ДТП службовий автомобіль «Фольксваген Транспортер» р.н. НОМЕР_1 був застрахований у ПрАТ «СК «Провідна», яка виплатила потерпілій стороні відшкодування у розмірі 29423,46 грн. Різницю у розмірі 33644,46 грн. виплатив позивач на підставі постанови Вищого господарського суду України від 29 листопада 2016 року та постанови Київського апеляційного господарського суду від 27 червня 2017 року, що стверджується платіжними дорученями: № 3018 від 08 грудня 2016 рок уна суму 11467,92 грн. та № 937 від 31 липня 2017 року на суму 22176,54 грн. (а.с.70-71).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами та не заперечуються учасниками.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи із відповідача на користь ПАТ «Укрзалізниця» шкоду в сумі 33644,46 грн., суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що дана шкода завдана неправомірними діями відповідача і згідно ст.1172 ЦК відшкодована ПАТ «Укрзалізниця» потерпілій стороні, а відтак на підставі статей 1166, 1187, 1191 ЦК України підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача в порядку регресу в повному обсязі.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, поскільки суд першої інстанції у порушення вимог статей 263, 264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовими нормами, що підлягають застосуванню до них.

Вирішуючи спір, суд залишив поза увагою, що предметом спору є відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству, установі, організації її працівником. Саме даними обставинами позивач обгрунтовував вимоги, посилаючись на те, що ОСОБА_3 керував автомобілем, виконуючи службові обов'язки на підставі наказу № 258 від 24 березня 2008 року про прийняття на посаду. Отже спірні правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України, зокрема главою ІХ «Гарантії при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі організації», яка підлягала застосуванню судом і помилково не була застосована.

Не з'ясувавши характер спірних відносин, суд порушив норми матеріального права, зокрема застосував статті 1166, 1187 та 1191 ЦК України. При цьому суд не врахував, що вказані правові норми регулюють питання відшкодування шкоди, завданої володільцем джерела підвищеної небезпеки, потерпілій особі, сторонами яких є ПАТ «Укрзалізниця» як заподіювач шкоди і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» як потерпіла сторона і власник автомобіля «Фольксваген Крафтер» р.н.НОМЕР_2 та не поширюються на спірні правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої підприємству його працівником.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи позов ПАТ «Укрзалізнця» в межах заявлених вимог, колегія суддів

- 4 -

вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, з таких міркувань.

Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації встановлені Главою ІХ КЗпП України.

Відповідно до частин першої та другої ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно з трудовим законодавством працівника не можна притягнути до повної матеріальної відповідальності у випадках, не передбачених ст.134 КЗпП України.

Поскільки судом встановлено, що шкода завдана позивачу внаслідок винних дій працівника, а також враховуючи відсутність підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності, останній зобов'язаний відшкодувати дану шкоду відповідно до вимог ст.132 КЗпП України в розмірі свого середньомісячного заробітку.

Із наданої позивачем на пропозицію апеляційного суду довідки вбачається, що середній заробіток ОСОБА_3 становить 7876,68 грн.

Колегія суддів погоджується із таким розміром середнього заробітку, оскільки він розрахований відповідно до приписів ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100.

За таких обставин суд стягує на користь поизвача завдану шкоду в сумі 7876,68 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 про те, що у позові слід відмовити з огляду на пропуск позивачем річного строку позовної давності необгрунтовані та суперечать матеріалам справи.

Згідно ч.3 ст.233 КЗпПУ для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду щодо стягнення із працівника матеріальної шкоди, встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Як роз'яснено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 23 грудня 2015 року при розгляді справи № 6-1654цс15, зазначивши, що річний строк позовної давності починає обчислюватися після відшкодування підприємством шкоди третій особі.

З матеріалів справи вбачається, що шкода у розмірі 33644,46 грн., була перерахована позивачем потерпілій стороні двома платіжними дорученнями: № 3018 від 08 грудня 2016 року на суму 11467,92 грн. та № 937 від 31 липня 2017 року на суму 22176,54 грн. (а.с.70-71).

- 5 -

З огляду на те, що остаточний розрахунок здійснений у липні 2017 року, а позов подано у березні 2018 року річний строк позовної давності, передбачений ст.233 КзпПУ, позивачем не пропущено.

Колегія суддів не приймає до уваги як необгрунтовані посилання представників ПАТ «Укрзалізниця» на те, що відповідач має нести відповідальність у повному розмірі шкоди з огляду на укладення з ним 25 січн 2016 року договору про повну матеріальну відповідальність, який доданий до матеріалів справи.

Згідно з п.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, у випадку, коли між працівником і підприємством відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до вимог ст. 1351 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Так перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. №447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР».

Цей перелік не підлягає розширюваному тлумаченню. Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають.

Відповідно до ст.1351 КЗпП України договори можна укладати тільки при зайнятті посад і виконанні робіт, які передбачено Переліком №447/24. Якщо ж до трудових обов'язків працівників такі функції не входять, то укладення договору про повну матеріальну відповідальність буде суперечити законодавству, навіть у разі, коли посада, яку займає працівник, або робота, що він виконує, була зазначена в Переліку №447/24.

Поскільки судом встановлено, що посада водія, на яку був прийнятий відповідач ОСОБА_3, відсутня в переліку посад і робіт, з якими відповідно до ст.1351 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність, то відповідач не може нести матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди, а відповідає лише в межах середнього місячного заробітку.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідача судові витрати пропорціно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 07 травня 2018 року скасувати і

- 6 -

ухвалити нове, яким позов Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 (мешкає: 02092, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод» (місцезнаходження: 02092, м.Київ, вул.Алма-Атинська 74; ідентифікаційни код в ) завдану майнову шкоду в розмірі 7876 гривень 68 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 (мешкає: 02092, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод» (місцезнаходження: 02092, м.Київ, вул.Алма-Атинська 74; ідентифікаційни код в ) судовий збір в розмірі 415 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: