Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 728/2783/16-ц

провадження № 61-20729св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Чернігівське обласне підприємство Автобусних станцій 17499»,

треті особи: Чернігівська обласна державна адміністрація, фізична особа-підприємець ОСОБА_4, фізична особа-підприємець ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 березня 2017 року у складі судді Приліпка В. М. та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Шитченко Н. В., Бобрової І. О., Вінгаль В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з приватного акціонерного товариства «Чернігівське обласне підприємство Автобусних станцій 17499» (далі - ПАТ «Чернігівське обласне підприємство автобусних станцій 17499») майнову шкоду у розмірі 108,82 грн та відшкодувати спричинену йому моральну шкоду, яку оцінив у 5 000,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання та має право на пільги, передбачені Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», серед яких є і право на пільговий проїзд усіма видами міського та громадського транспорту.

22 листопада 2016 року близько 18 год. він звернувся в касу автостанції міста Бахмач із метою придбання пільгового квитка на рейс № 1581к за маршрутом Батурин-Бахмач-Чернігів на отримання послуги перевезення його, як пасажира, до міста Чернігів.

Проте касир відмовила йому у продажу такого квитка з посиланням на розпорядження приватного акціонерного товариства «Чернігівське обласне підприємство Автобусних станцій 17499», згідно з яким ця пільгова категорія пасажирів не обслуговується.

У зв'язку з цим він змушений був придбати квиток відповідно до тарифу вартістю 50,05 грн.

Аналогічні відмови на свої звернення щодо продажу пільгового квитка в касі автостанції міста Бахмач він отримав 05 грудня 2016 року, 08 грудня 2016 року та 13 грудня 2016 року.

Унаслідок порушення відповідачем його законних прав споживача він поніс майнові збитки, оскільки змушений був придбати квитки за повну вартість, а також зазнав моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях із-за протиправної поведінки щодо нього.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем порушення його прав як споживача та завдання йому саме відповідачем майнових і моральних збитків, оскільки ПАТ «Чернігівське обласне підприємство автобусних станцій 17499» є повіреною особою перевізника, на яку договором покладено обов'язок лише продажу квитків на конкретний маршрут. Загальна кількість квитків, ціна, умови пільгового продажу визначаються самим перевізником і підприємство автобусних станцій змінити їх не вправі.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 12 квітня 2017 року рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 березня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У травні 2017 року ОСОБА_7 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

Зокрема, суди не звернули увагу на порушення відповідачем Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

У червні 2017 року ПАТ «Чернігівське обласне підприємство автобусних станцій 17499» подало заперечення на касаційну скаргу, в яких просить залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 728/2783/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання безстроково.

22 листопада 2016 року, 05 грудня 2016 року, 08 грудня 2016 року та 13 грудня 2016 року в касі автостанції міста Бахмач позивачу було відмовлено у продажу пільгового квитка з посиланням на розпорядження приватного акціонерного товариства «Чернігівське обласне підприємство Автобусних станцій 17499», згідно з яким позивач не відноситься до категорії пільговиків, яким відповідач повинен продати квитки на пільгових умовах.

Згідно зі статтею 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), інваліди I та II групи, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів I групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда I групи або дитину-інваліда), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі). Інваліди, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів першої групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда або дитину-інваліда), мають право на 50-відсоткову знижку вартості проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 1 жовтня по 15 травня.

Пільгове перевезення інвалідів здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт». Порядок транспортного обслуговування інвалідів та дітей-інвалідів на пільгових умовах визначається нормативно-правовими актами, що регламентують правила користування громадянами повітряним, залізничним, річковим, автомобільним та міським електричним транспортом.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгове перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Тлумачення статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» свідчить, що відповідальність за безпідставну відмову від пільгового перевезення має покладатися на автомобільного перевізника. Це зумовлено тим, що саме йому забороняється відмовляти у пільговому перевезенні.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» документами для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка).

Згідно зі статтею 41 Закону України «Про автомобільний транспорт» пасажир зобов'язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення.

Відповідно до статті 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Таким чином, Законом України «Про автомобільний транспорт» встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред'явивши водієві автобуса посвідчення встановленого зразка.

Згідно з умовами укладених договорів від 24 травня 2013 року між ПАТ «Чернігівське обласне підприємство автобусних станцій 17499» (підприємство) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (перевізник) та від 10 серпня 2012 року між ПАТ «Чернігівське обласне підприємство автобусних станцій 17499» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 підприємство за дорученням перевізника, за винагороду, надає йому на території своїх автостанцій комплекс обов'язкових послуг, пов'язаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів автобусами перевізника, продажем проїзних квитків, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформуванням водіїв щодо умов дорожнього руху. Також умовами договорів передбачений обов'язок підприємства здійснювати для перевізника попередній та поточний продаж квитків на проїзд та перевезення багажу, а перевізник зобов'язаний здійснювати перевезення пасажирів за тарифами, встановленими перевізником і затвердженими сторонами договору (пукти 2.1.4 та 2.3.8 договорів).

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), встановивши, що ПАТ «Чернігівське обласне підприємство автобусних станцій 17499» є повіреною особою перевізника, на яку договором покладено лише обов'язок продажу квитків на конкретний маршрут і загальну їх кількість, ціну та умови пільгового продажу відповідач змінити не вправі, зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Вимоги до перевізника позивач не заявляв.

Аргументи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Посилання у скарзі на те, що суди не з'ясували, на якій підставі укладалися договори між перевізниками та замовниками в особі Чернігівської обласної державної адміністрації, чи були враховані при укладанні даних договорів перевезення пільгових категорій населення, колегія суддів також відхиляє, оскільки суди не досліджували підстави та умови укладення договорів між перевізниками та Чернігівською обласною державною адміністрацією, які не були сторонами у справі, а укладені правочини на перевезення пасажирів не були предметом цього спору.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 березня 2017 року та ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 12 квітня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат