Справа №489/2017/17 20.04.2018
Провадження №22-ц/784/598/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа№489/2017/17 Категорія 43
Провадження № 22-ц/784/598/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Шагай О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2018 року, постановлене під головуванням судді Кирильчука О.І. в приміщенні суду о 16 год.15 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та встановлення порядку користування квартирою, -

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що він знаходився у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 20.02.2009 року, від якого мають доньку ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.09.2015 року шлюб між ними розірвано та відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про розділ сумісно нажитого майна, а саме квартири АДРЕСА_1. Рішенням Ленінського районного суду від 22.01.2016 року за ним та відповідачкою визнано право спільної власності на 151/250 частини спірної квартири, тобто за кожним по 151/500 частини. Крім того, позивач зазначав, що за ним визнано право власності ще на 99/250 частин цієї квартири, і на підставі цього рішення він є власником 349/500 частин квартири. Незважаючи на вказане, відповідачка порушує його права щодо вільного володіння та користування власністю, та не допускає його у квартиру, де він має право мешкати. Також позивач посилався на те, що спірна квартира є двокімнатною, загальною площею 54,6 м2. Житлові кімнати є ізольованими, площею 14,1 м2 та 18,8 м2. Відповідачка не зареєстрована у спірній квартирі та має у приватній власності іншу квартиру за адресою АДРЕСА_2, де й зареєстрована. На підставі викладеного, позивач просив суд вселити його у квартиру АДРЕСА_3, та встановити порядок користування цією квартирою, виділивши йому кімнату площею 18,8 м2.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Судом вирішено вселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартиру АДРЕСА_4 та виділити у його користування кімнату площею 18,8 кв.м. у вищезазначеній квартирі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, а також неправильне застосування судом норм матеріального права.

Позивач звернувся до суду із запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні відповідачка та її представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Позивач та його представник ОСОБА_5 не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так, судом було встановлено, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2016 року за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 визнано право спільної сумісної власності на 151/250 частин квартири АДРЕСА_5 та поділено це майно, з виділом кожному у власність по 151/500 частин даної квартири, також визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 99/250 частин вищезазначеної квартири. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2015 року.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.01.2017 року за позивачем ОСОБА_2 зареєстровано право спільної часткової власності на 349/500 частини квартири АДРЕСА_6 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.01.2016 року.

Згідно технічного паспорта ця квартира посімейного заселення розташована на 8 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 2 кімнат житловою площею 32,9 кв.м., у тому числі 1-а кімната 14,1 кв.м., 2-а кімната 18,8 кв.м., коридор 8,0 кв.м., ванна 2,5 кв.м, вбиральня 1,0 кв.м., кухня 7,7 кв.м., балкон 2,5 кв.м., загальна площа квартири 54,36 кв.м.

Згідно витягу з кримінального провадження №0001835 слідчим Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 16.04.2015 року зареєстровано заяву ОСОБА_2 щодо створення перешкод його перебуванню у квартирі АДРЕСА_7 з боку дружини ОСОБА_1 У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подано до Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області дві заяви про кримінальне правопорушення щодо погроз ОСОБА_2 зайти у квартиру до ухвалення судового рішення по справі про вселення та пошкодити двері квартири.

З урахуванням звернень сторін до правоохоронних органів з приводу користування квартирою, аргументи відповідачки щодо передчасного звернення позивача до суду без вирішення в позасудовому порядку питання здійснення спільної часткової власності суд вважав неспроможними, оскільки спір між співвласниками обєктивно існує.

Не прийняв суд також доводи відповідачки щодо неможливості вселення позивача до квартири з підстав створення дискомфорту для спільної дитини сторін ОСОБА_3, оскільки відповідно до ст.ст.316, 317 Цивільного кодексу України можливість користування власником своїм майном не залежить від волі інших осіб.

Також суд вважав, що не є перешкодою для вселення позивача у квартиру наявність у нього на праві власності іншого житла, а саме трикімнатної квартири, оскільки відповідно до ч.3 ст.325 ЦК України склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими, тому право користування конкретною квартирою не залежить від володіння позивачем іншим житлом.

Крім того, суд дійшов висновку, що посилання відповідачки на вимоги ст.47 Житлового кодексу Української РСР, якою визначено норми житлової площі в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу, як на підставу для відмови у задоволенні позову в частині вимог про вселення з підстав погіршення житлових умов його дитини, є необґрунтованими, оскільки зазначена норма застосовується при наданні жилих приміщень громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, а не визначає норму житлової площі у квартирі, яка знаходиться у приватній власності.

Враховуючи, що позивач є власником 349/500 частини спірної квартири і на власний розсуд прагне володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а відповідач перешкоджає у здійсненні цього права, суд дійшов висновку, що позов в частині вимог про вселення підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.3 ст.358 Цивільного кодексу України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Тому суд, з урахуванням частки позивача у праві власності на квартиру та площі житлових кімнат, а також відсутності вимог відповідачки щодо визначення порядку користування житловими кімнатами з урахуванням складу її сімї, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині виділення позивачу в користування кімнати площею 18,8 кв. м. При цьому доводи відповідачки з приводу невідповідності технічного паспорту на квартиру дійсності суд не враховував, оскільки належних та допустимих доказів зазначеного факту не надано.

Висновки суду стосовно необхідності задоволення позовних вимог про вселення позивача в спірну квартиру відповідають встановленим судом обставинам по справі та вимогам законодавства, зазначеного в тексті рішення.

Доводи апеляційної скарги відносно передчасного звернення позивача до суду за відсутності порушення його законних прав та інтересів, оскільки до суду можна звернутися тільки за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення, оскільки право особи на звернення до суду гарантовано ст. 4 ЦПК України, а порушення прав позивача щодо вселення до спірної квартири підтверджено матеріалами справи, яким суд дав належну правову оцінку в межах наданих йому законом повноважень. При цьому колегія суддів враховує також те, що навіть сам по собі факт не визнання відповідачкою позову про вселення позивача в квартиру з наведених нею в відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі підстав, свідчить про наявність між сторонами спору з цього приводу. Досудове врегулювання спору за даною категорією справ не є обовязковою передумовою для звернення до суду, якщо між сторонами фактично існує спір, який підлягає розгляду в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав оцінки висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини від 12.12.2017р. та неправильно застосував ст. 47 ЖК України, а також тому, що позивачу на праві власності належить інша 3-кімнатна квартира за адресою - АДРЕСА_8, не відповідають матеріалам справи, так як суд дав і цим обставинам правову оцінку, а доводи апеляційної скарги фактично направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку у сукупності з іншими доказами по справі. Інших доказів, крім тих, яким суд дав оцінку в тексті рішення, відповідачкою до апеляційної скарги додано не було.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує також те, що на час розгляду справи судом відповідачці на праві власності також належала квартира за адресою АДРЕСА_9, в якій вона згідно ксерокопії паспорту була зареєстрована з 12 вересня 2008 року, а дочка сторін згідно матеріалів справи з 23 серпня 2009 року. В січні 2018 року, тобто під час розгляду справи судом першої інстанції, вони були зняті з реєстрації в цій квартирі та зареєстровані в спірній квартирі. Після ухвалення рішення по справі, а саме 02 березня 2018р., відповідачка продала квартиру АДРЕСА_10, що підтверджується копією договору купівлі продажу від 02.03.2018р. та інформацією з Державного реєстру речових справ на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Враховує колегія суддів також те, що висновок виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини від 12.12.2017р. не містить застережень щодо можливості проживання батька та доньки в одній квартирі.

Що стосується висновків суду про обґрунтованість позовних вимог в частині виділення позивачу в користування кімнати площею 18.8 кв. м. в спірній квартирі, то суд дійшов такого висновку помилково, виходячи з наступного.

Згідно ч.2, 4 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором чи законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Як убачається з матеріалів справи спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, при цьому позивач є власником 349/500 частин спірної квартири, а відповідачка 151/500 частин даної квартири на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.01.2016 року.

Згідно технічного паспорта спірна квартира посімейного заселення розташована на 8 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 2 кімнат житловою площею 32,9 кв.м., у тому числі 1-а кімната 14,1 кв.м., 2-а кімната 18,8 кв.м., а також з коридора 8,0 кв.м., ванної кімнати 2,5 кв.м, вбиральні 1,0 кв.м., кухні 7,7 кв.м., балкону 2,5 кв.м. Загальна площа квартири 54,6 кв.м.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно розясень, які містяться в п.14 постанови Пленуму Верховного Cуду України № 20 від 22 грудня 1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» ( з наступними змінами) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Із системного аналізу зазначених норм права випливає, що позивач, як співвласник спірної квартири вправі вимагати поділу квартири з виділенням йому частки квартири або встановлення порядку користування квартирою. Однак, для підтвердження свого права на виділ частки квартири чи на встановлення конкретного порядку користування квартирою, він повинен надати суду достатню кількість відповідних та належних доказів. Згідно ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Для визначення можливості розподілу квартири чи встановлення конкретного порядку користування квартирою необхідні спеціальні пізнання, а отже доказом можливості розподілу квартири чи встановлення конкретного порядку користування квартирою може бути відповідний висновок експертизи чи спеціаліста. Про необхідність отримання такого висновку зазначено також в п. 18 постанови Пленуму Верховного Cуду України № 7 від 04 жовтня 1991р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на жилий будинок» (з наступними змінами), який передбачає, що порушуючи справу даної категорії, суддя зобовязаний запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати, зокрема, висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі або встановлення порядку користування ним відповідно до належних співвласникам часток, а в необхідних випадках - органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекції про допустимість повязаних з цим переобладнань.

Позивачем по даній справі не було надано суду належного доказу про можливість встановлення конкретного порядку користування квартирою з виділенням позивачу частки квартири (як жилої площі, так і частини загальної площі), яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а саме 349/500 частинам належних йому в даній квартирі. Сам суд за діючим законодавством не вправі застосовувати ніякі спеціальні пізнання, крім юридичних.

В даному випадку суд фактично застосував спеціальні пізнання, які відмінні від юридичних, самостійно провів аналіз можливості виділення позивачу в користування кімнати площею 18.8 кв. м. в спірній квартирі, що є порушенням норм діючого законодавства.

При цьому суд не врахував, що позивачем були заявлені вимоги саме про встановлення порядку користування квартирою, що передбачає встановлення порядку користування обома сторонами не тільки жилими кімнатами, а й іншою частиною квартири (кухнею, коридором, ванною, вбиральнею, балконом), чого судом зроблено не було, а не про виділ позивачу в користування кімнати площею 18,8 кв. м. в спірній квартирі.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач не надав суду достатньої кількості безспірних доказів з дотриманням правил належності та допустимості доказів, передбачених ст. 77 та ст. 78 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог в частині можливості встановлення порядку користування спірною квартирою, не просив призначити по справі експертизу для визначення можливих варіантів встановлення порядку користування квартирою. Відповідачка заперечує можливість встановлення порядку користування квартирою, посилаючись на те, що технічний паспорт не є достатнім та належним доказом для вирішення спору, допускаючи, що під час здійсненого після придбання квартири в ній ремонту фактична площа, як жилих, так і допоміжних приміщень квартири могла змінитися, а також заперечуючи про виділ у користування позивачу кімнати з балконом, з урахуванням того, що в даній квартирі разом з нею проживає 2 неповнолітніх дітей і вона з дітьми також бажає мати можливість користуватися балконом.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд помилково в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками процесу доказів дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визначення порядку користування квартирою шляхом виділення позивачу кімнати площею 18,8 кв. м., а тому рішення суду в цій частині слід скасувати та ухвалити нове про відмову у їх задоволенні.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем під час звернення до суду було сплачено судовий збір за 2 немайнові вимоги по 640грн. за кожну.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині однієї із цих вимог, то відшкодуванню з відповідачки на користь позивача підлягає сума судового збору тільки за одну позовну вимогу( про вселення). Тому рішення суду в частині стягнення з відповідачки на користь позивача судових витрат слід змінити та зменшити стягнуту суму з 1280грн. до 640грн.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2018 року в частині виділення у користування ОСОБА_2 кімнати площею 18,8 кв. м у квартирі АДРЕСА_11 скасувати та постановити в цій частині позовних вимог нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою № 102 в будинку № 99 по вул. Новобузькій у м. Миколаєві шляхом виділення йому кімнати площею 18,8 кв. м - відмовити.

Зменшити суму стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат з 1280грн. до 640 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 23 квітня 2018р.