Єдиний унікальний номер судової справи № 481/687/18
Провадження № 22-ц/812/140/18
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 грудня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

без участі осіб, які беруть участь у справі і належним чином повідомленні про час та місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 08 серпня 2018 року, яке ухвалено у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Уманською О.В., вступна та резолютивна частини якого проголошені о 09 год. 46 хв., повний текст рішення складено 10 серпня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Новобузької районної державної адміністрації Миколаївської області, Кам'янської сільської ради Новобузького району Миколаївської області про визнання права на земельну частку (пай),-

В С Т А Н О В И Л А

22 травня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Новобузької районної державної адміністрації Миколаївської області ( далі - Новобузької РДА), Кам'янської сільської ради Новобузького району Миколаївської області про визнання права на земельну частку (пай).

В обґрунтування позову зазначала, що наказом №1 від 11 лютого 1995 року її було прийнято в члени КСП «Кам'янське». З 13 лютого 1995 року по день звільнення 31 грудня 1996 року працювала різноробочою на цьому підприємстві.

13 листопада 1995 року дане сільськогосподарське підприємство отримало Державний акт на право колективної власності на землю, проте до основних списків доданих до цього акту її внесено не було.

Посилаючись на вищенаведене позивач просила визнати за нею право на земельну частку (пай) площею 6.83 га умовних кадастрових гектарів із земель, які перебували у колективній власності КСП «Кам'янське», зобов'язати Новобузьку РДА Миколаївської області виділити їй земельну частку(пай) у розмірі середньої частки (паю), що відповідала розміру паїв інших членів КСП.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 08 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено в зв'язку з пропуском позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції як таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Указами Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення нових апеляційних судів в апеляційних округах» та від 28 вересня 2018 року № 297/2018 «Про переведення суддів», ліквідовано апеляційний суд Миколаївської області та утворено новий Миколаївський апеляційний суд. Суддів апеляційного суду Миколаївської області переведено на роботу на посадах суддів Миколаївського апеляційного суду.

У порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України 71;Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом повідомлення, розміщеного в газеті «Голос України», днем початку роботи Миколаївського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У судове засідання апеляційної інстанції сторони не з'явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленням про вручення судової повістки.

Від особи, яка була представником позивача у суді першої інстанції ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з його хворобою, при цьому не надано документу на підтвердження вказаних обставин. Проте таке клопотання не може бути задоволено з огляду на те, що строк повноважень наданих ОСОБА_3, як представникові ОСОБА_2 за довіреністю від 31 травня 2018 року закінчився 31 серпня 2018 року. Жодних відомостей про надання повноважень на представлення її інтересів вказаній особі в апеляційній інстанції, позивач не надала. А відтак неявка у судове засідання неуповноваженої на представлення інтересів сторони особи, при належному повідомленні позивача про дату та час розгляду справи не є підставою для відкладення розгляду справи.

Правом на подачу відзиву відповідачі не скористалися.

Відповідно до ст.372 ЦПК України справу розглянуто без осіб, які не з'явилися до суду.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 5 ЗК України від 18 грудня 1990 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, у колективну власність можуть бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств. До прийняття такого рішення провадиться передача земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, до відання сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Площа земель, що передаються у колективну власність, становить різницю між загальною площею земель, що знаходяться у віданні відповідної Ради і площею земель, які залишаються у державній власності (землі запасу, лісовий фонд, водний фонд, резервний фонд тощо) і у власності громадян.

Сільські і селищні Ради народних депутатів створюють на своїй території резервний фонд земель за погодженням місце розташування з землекористувачем у розмірі до 15 процентів площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів. Частина земель резервного фонду, яка на час введення в дію цього Кодексу належала господарствам, залишається за ними на умовах постійного користування. Резервний фонд земель перебуває у державній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Пунктом 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" (далі - Указ) визначено, що право на земельний пай мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами цього підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, право громадян як співвласників колективної власності на землю набувається з дня видачі в установленому порядку державного акту на право колективної власності на землю з обов'язковим додатком - списки громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства.

Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві й була його членом.

Згідно з ч.1 ст.1, ст. 5 Закону України від 14 лютого 1992 року № 2114 "Про колективне сільськогосподарське підприємство" членство в колективному сільськогосподарському підприємстві, яке є добровільним об'єднанням громадян у самостійне підприємство, ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу зі складу його членів. Таким чином, членство у вказаному підприємстві не виникає автоматично на підставі трудових відносин, воно може виникнути після проявлення волевиявлення особи стати членом такого підприємства та оформлення в установленому статутом порядку свого статусу

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 прийнята у члени КСП «Кам`янське» з 11 лютого 1995 року, підтвердженням чого є відомості з архівного витягу з протоколу №1 звітно-виборчих зборів даного підприємства від цієї ж дати (а.с.9,10).

З 13 лютого 1995 року по 31 грудня 1996 року вона працювала різноробочою КСП «Кам`янське», про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці серія НОМЕР_1, виданій 02 березня 1991 року (а.с.11,12).

З довідки наданої відділом у Новобузькому районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області вбачається, що державний акт на право колективної власності на землю КСП «Кам`янське» отримало 11 листопада 1995 року, до списку осіб-членів даного КСП ОСОБА_2 включена не була, сертифікат на право на земельну частку (пай) не отримувала (а.с.7).

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено судам, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача на отримання земельної частки пай порушено, проте вона звернулася за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності, встановленої законом.

Однак такий висновок суду є передчасним з огляду на те, що у порушення вимог ст. 197 ЦПК України, судом першої інстанції не було вирішено питання щодо складу осіб, які братимуть участь у справі, чим порушено норми процесуального права при вирішенні зазначеного спору.

Згідно ч.1 ст.17 ЗК України, в редакції 1992 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність проводилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

01 січня 2002 року набрав чинності новий Земельний кодекс України. Відповідно до п. 1 ст. 116 цього Кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Нормами п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України передбачалось, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів -відповідні органи виконавчої влади.

Виходячи з повноважень, визначених у ст.122 ЗК України, саме районі державні адміністрації з 01 січня 2002 року до 31 грудня 2012 року були розпорядниками земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, в тому числі земель запасу відповідної сільської ради.

Відповідно до вимог Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245- VI "Про внесення змій до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", який набрав чинності з 01 січня 2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Згідно п. 3 Прикінцевих та Перехідних Положень згаданого Закону, з дня набрання ним чинності землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов'язкового) відселенім, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 нього розділу.

Також, згаданим Законом внесені зміни до ст.122 ЗК України, якою визначені повноваження органів виконавчої влади щодо передачі у власність або користування земельних ділянок

Згідно ч.4 даної статті (із внесеними змінами) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб;

Відповідно п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

У відповідності до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 № 308, Головне управління є територіальним органом Держгеокадастру.

Підпунктом 13 пункту 4 вказаного Положення передбачено, що Головне управління, відповідно до покладених на нього завдань, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Миколаївської області.

Отже, з 01 січня 2013 року, з набуттям чинності змін до Земельного кодексу України, передачу у власність чи користування земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Миколаївської області (за межами населеного пункту) здійснює Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз.4 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляду цивільних справ» судам роз'яснено, що позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Судом не враховано, що розпорядником земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у державній власності, після внесення змін до ЗК України, є Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, яке не було залучено до участі у даній справі. Тому, на думку колегії суддів, прийняття судового рішення у даній справі стосується його прав, свобод, інтересів та обов'язків, як розпорядника даного нерухомого майна.

Поряд з цим, відповідачами у справі визначено Новобузьку районну державну адміністрацію Миколаївської області та Кам`янську сільську раду Новобузького району Миколаївської області, які не є розпорядниками земель сільськогосподарського призначення державної власності.

Стаття 51 ЦПК України передбачає, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала.

Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови від 12 червня 2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному законом. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Суд вказаними роз'ясненнями не керувався і в порушення вимог ст.ст.12,51 ЦПК України не роз'яснив позивачу наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, у тому числі і щодо залучення до участі у справі належного відповідача.

Апеляційний суд позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст.55 ЦПК України.

Судом не було взято до уваги, що розпорядник землі змінився, а тому Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області повинно приймати участь у справі в якості співвідповідача, поряд з КСП, сільськогосподарські кооперативи ( при наявності їх чи їх правонаступників), районною державною адміністрацією, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, тому що рішення по справі може вплинути на його права.

Позивач клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідач вказаного органу не заявляла.

Розгляд справи з неналежним відповідачем або за відсутності всіх належних відповідачів позбавляє суд можливості зробити висновок щодо обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог по суті.

Оскільки позовні вимоги заявлені не до всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, зокрема без залучення до участі у справі Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, як розпорядника землею, яка перебуває у державній власності, вирішення даного спору в цілому (враховуючи специфіку спірних правовідносин) без залучення у встановленому процесуальним законом порядку всіх заінтересованих осіб є передчасним.

Відтак, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 5 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

За приписами ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у позові з підстав розгляду справи та прийняття судового рішення про права, свободи, інтереси та обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 08 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Новобузької районної державної адміністрації Миколаївської області, Кам'янської сільської ради Новобузького району Миколаївської області про визнання права на земельну частку (пай)- відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

_____________________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 12 грудня 2018 року.