АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 599/1177/17Головуючий у 1-й інстанції Чорна В.Г.
Провадження № 22-ц/789/335/18 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткача З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Шмигельська І.З.

з участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 599/1177/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 29 січня 2018 року, ухваленого суддею Чорна В.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна подружжя.

Позивач посилався на те, що з відповідачкою ОСОБА_1 з 15 вересня 2012 року по 21 серпня 2017 року перебував у зареєстрованому шлюбі.

За час спільного проживання у шлюбі ними придбано житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, та автомобіль марки Renault-Kangoo, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який відповідачка 05 травня 2017 року продала без його згоди.

Просить визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути із ОСОБА_1 в його користь половину вартості автомобіля марки Renault-Kangoo, реєстраційний номер НОМЕР_1, у розмірі 37605,00 грн.

19 жовтня 2017 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, який був прийнятий судом до спільного розгляду з первісним позовом. (а.с.49)

Зазначала, що за час спільного проживання з відповідачем придбала житловий будинок в АДРЕСА_1.

Для придбання будинку за згодою ОСОБА_3 27 листопада 2015 року вона позичала 7000 доларів США у ОСОБА_5 Станом на 28 вересня 2017 року залишилась несплаченою заборгованість у розмірі 4000 доларів США, що еквівалентно 105533,84 грн. по курсу НБУ.

Автомобіль Renault Kangoo, про який згадує позивач в позові, вона придбала за особисті кошти, подаровані батьком, а тому вказане майно не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і не підлягає поділу.

Просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь ? частини непогашених боргових зобов'язань у розмірі 52766, 92 грн.

Рішенням Зборівський районний суд Тернопільської області від 29 січня 2018 року вирішено:

«Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2, в користь ОСОБА_3 ? частину коштів від реалізованого легкового автомобіля марки Renault-Kangoo, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, в сумі 37605ґ.00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, зокрема про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 52766,92 грн. (п'ятдесят дві тисячі сімсот шістдесят шість гривень дев'яносто дві копійки) - ? частини непогашених боргових зобов'язань взятих в спільних інтересах подружжя відмовити.»

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просила рішення суду скасувати в частині стягнення з неї ? частини коштів від реалізованого легкового автомобіля марки Renault-Kangoo та ухвалити нове, яким відмовити в цій частині позову і задовольнити зустрічний позов в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зазначала, що суд не врахував її доводи про те, що автомобіль марки Renault-Kangoo був придбаний за кошти її батька і ОСОБА_3 не підтвердив використання спільних коштів подружжя для придбання автомобіля.

Окрім того, кошти від проданого автомобіля були витрачені на потреби дітей та погашення позики по придбанню житла, тобто використані на потреби сім'ї.

Також суд безпідставно взяв до уваги довідку про середньостатистичну ринкову вартість автомобіля від 28 листопада 2017 року, видану оцінювачем ОСОБА_6, який перебуває в сімейних відносинах із представником ОСОБА_3 - ОСОБА_7 і є зацікавленою особою. У відповідності до ст.12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оцінення діяльність в Україні", документом, який підтверджує оцінку майна є Звіт про оцінку майна або акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Таким чином, довідка складена ОСОБА_6 не є належним доказом визначення вартості автомобіля.

Крім того, суд безпідставно не взяв до уваги боргових розписок виданих позичальником ОСОБА_5 на підтвердження договору позики для придбання спірного будинку, не правильно визначив характер спірних правовідносин та безпідставно не врахував непогашених зобов'язань подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 не погодилась з доводами про те, що автомобіль марки Renault-Kangoo придбаний за кошти, передані її батьком ОСОБА_8, зазначивши, що він був придбаний за весільні кошти подружжя. Також заперечила наявність боргових зобов'язань подружжя за договором позики.

В судовому засіданні ОСОБА_1 повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду першої інстанції оскаржується ОСОБА_1 в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_3 ? частини коштів від реалізованого легкового автомобіля марки Renault-Kangoo та відмови у задоволенні зустрічного позову. В іншій частині рішення не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхили з наступних мотивів.

Суд першої інстанції встановив наступні обставини, які визнавались сторонами в судовому засіданні та підтверджуються матеріалами справи.

15 вересня 2012 року сторони зареєстрували шлюб в відділі державної реєстрації актів цивільного стану Зборівського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 40, що стверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3, виданим 15 вересня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Зборівського районного управління юстиції Тернопільської області.

Шлюб розірвано рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 21 серпня 2017 року, яке набрало законної сили 01 вересня 2017 року.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2015 року у цивільній справі №599/1882/15-ц визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1. Вказаним рішенням суду було установлено, що 7 жовтня 2015 року між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку.

В судовому засіданні сторони визнали, що даний будинок є спільним майном подружжя.

05 червня 2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль марки Renault-Kangoo, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

05 травня 2017 року ОСОБА_1 продала автомобіль Renault-Kangoo іншій особі, про що свідчить довідка № 31/19-5669 регіонального сервісного центру в Тернопільській області від 26 жовтня 2017 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя є житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 та автомобіль марки Renault-Kangoo, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 і провів поділ вказаного майна відповідно до правил встановлених статтями 60, 68-70 СК України, статей 368 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз'яснюється у п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Перелік умов, за яких майно не може належати до спільної сумісної власності подружжя визначено статтею 57 СК України.

Так згідно пункту 2) ч. 1 вказаної статті, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 07 вересня 2016 року № 6-801цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Не погоджуючись із доводами позивача ОСОБА_3 про те, що майно придбане за спільні кошти подружжя, ОСОБА_1 зазначала, що автомобіль придбала за особисті кошти подаровані батьком.

З огляду на наведені положення закону визнання спірного автомобіля особистою приватною власністю дружини потребує доведення.

Проте, доводи ОСОБА_1 про те, що автомобіль придбано за подаровані кошти батька і є її особистим майном не були підтверджені належними і допустимими доказами, які б відповідали вимогам ч. 5 ст. 719 ЦК України.

Таким чином, суд обґрунтовано визнав автомобіль об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що 05 травня 2017 року ОСОБА_1 продала автомобіль Renault-Kangoo гр. ОСОБА_11

Згідно роз'яснень, даних в п. 30 Постанови Пленуму Верхового суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судам законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Достовірних доказів того, що кошти від продажу автомобіля були використані в інтересах сім'ї, у тому числі на погашення боргових зобов'язань, не надано.

Автомобіль був проданий ОСОБА_1 після фактичного припинення сімейних стосунків подружжя ОСОБА_3, без відома та згоди останнього.

Таким чином, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 має право на відшкодування 1/2 частину вартості відчуженого автомобіля.

Згідно довідки про середньостатистичну ринкову вартість автомобіля від 28 листопада 2017 року середньостатистична ринкова вартість легкового автомобіля марки Renault-Kangoo, 1999 року випуску складає 75210,00 гривень.

Колегія суддів вважає, що вказана довідка є належним доказом визначення вартості автомобіля.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Інших доказів, окрім довідки про середньостатистичну ринкову вартість автомобіля від 28 листопада 2017 року, для установлення вартості автомобіля ОСОБА_1 не надано.

Також колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про наявність боргових зобов'язань за договором позики, отриманої від ОСОБА_5 для купівлі спірного будинку.

Колегія суддів виходить з того, що якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів щодо придбання спірного будинку за кошти позикодавця ОСОБА_5 чи облаштування цього майна саме за грошові кошти, одержані в позику, не надано.

Надана розписка ОСОБА_5 від 27 листопада 2015 року про передачу ОСОБА_1 7000 доларів США, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не була підписана і не може бути достовірним доказом про укладення договору позики в інтересах подружжя ОСОБА_1 та що ОСОБА_3 давав згоду на укладення такого договору і знав про нього. (а.с. 139)

Розписки ОСОБА_1 про повернення ОСОБА_5 грошових коштів також не свідчать про те, що договір позики було укладено та отримані кошти було використано для задоволення потреб сім'ї.

Зазначені юридично важливі обставини ОСОБА_1 не довела, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

Таким чином, встановивши дані обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що договір, про який вказувала ОСОБА_1 за зустрічним позовом, не створює обов'язки для ОСОБА_3

Доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення, апеляційна скарга не містить.

Виходячи із вищезазначеного та оцінюючи встановлені обставини та докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про неналежність і недопустимість доказів, на які посилається апелянт, як на підставу для скасування рішення суду.

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи викладені в апеляційній скарзі такими що не спростовують висновків викладених в рішенні суду.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 29 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 17 квітня 2018 року.

Головуючий З.Є. Ткач

Судді: О.Я. Міщій,

Г.М. Шевчук