Постанова

Іменем України

16 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 302/1464/14-ц

провадження № 61-1057св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: Пилипецька сільська рада, відділ Держземагенства у Міжгірському районі Закарпатської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Куштана Б. П., Кожух О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: Пилипецька сільська рада, відділ Держземагенства у Міжгірському районі Закарпатської області, про встановлення земельного сервітуту.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з рішенням Пилипецької сільської ради від 19 січня 2006 року чоловікові позивачки - ОСОБА_7 передано в оренду 0,03 га земельної ділянки в селі Пилипець в урочищі «Берце» для будівництва і експлуатації гірськолижного канатно-буксирувального витягу. Площа цієї земельної ділянки складається сумарно з площин по 0,0002 га, на яких установлено опори гірськолижного витягу.

19 грудня 2006 року між ОСОБА_7 та Пилипецькою сільською радою укладено договір оренди вказаної ділянки строком на один рік. Додатковою угодою від 01 червня 2009 року на підставі рішення Пилипецької сільської ради від 13 квітня 2009 року № 813 строк дії договору продовжено на 49 років з дати його реєстрації.

Після смерті ОСОБА_7 на підставі рішення Пилипецької сільської ради від

19 травня 2010 року № 1270 орендарем вказаної земельної ділянки з тим же цільовим призначенням визнано ОСОБА_4 як спадкоємицю.

25 травня 2012 року Пилипецька сільська рада рішенням № 44 надала

ОСОБА_4 дозвіл на викуп цієї ж земельної ділянки.

ОСОБА_5 набула право власності на земельну ділянку площею 0,1048 га в урочищі «Берце» в селі Пилипець кадастровий НОМЕР_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 липня 2006 року № 1314 серія ВЕА № 343553, та 12 липня 2012 року Пилипецька сільська рада видала їй державний акт на право власності на земельну ділянку серія

НОМЕР_2, який зареєстровано в Книзі реєстрації за № 01161.

У технічній документації із землеустрою на вказану земельну ділянку зазначено обмеження у використанні земельної ділянки на місці знаходження двох опор ГЛКБВ (по 0,0002 га під лижною опорою). Такі опори позначені й на плані державного акта ОСОБА_5

Перед укладенням договору оренди земельної ділянки під будівництво ГЛ КБВ виготовлено проектну документацію і одержано дозвіл (згоду) громадян, власників паїв в урочищі «Берце» в селі Пилипець, на будівництво і експлуатацію гірськолижного витягу як суміжних землевласників і землекористувачів ділянок в урочищі «Берце», які використовуються ними для випасання худоби або сінокосіння.

ОСОБА_5, оформивши право власності на земельну ділянку за цільовим використанням для ведення особистого селянського господарства, стала заперечувати використання ОСОБА_4 земельних ділянок, на яких встановлено опори КБВ, виставивши заборону використовувати земельну ділянку в зимній період.

За вказаних обставин та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_4 просила: встановити постійний безоплатний земельний сервітут, а саме: право експлуатації двох наявних на земельній ділянці опор канатно-буксирувального гірськолижного витягу та право використання земельної ділянки площею 0,1048 га кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої в селі Пилипець, урочище «Берце» Міжгірського району Закарпатської області, наданої ОСОБА_5 згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 12 липня 2012 року під експлуатацію та обслуговування гірськолижного канатно-буксирувального витягу, що належить позивачу, у період з 01 грудня по 01 квітня поточних років з відновленням попереднього стану земельної ділянки для її цільового використання відповідачем після закінчення зимового періоду.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Пилипецька сільська рада, відділ Держземагенства у Міжгірському районі Закарпатської області, про встановлення земельного сервітуту задоволено.

Встановлено постійний безоплатний земельний сервітут для експлуатації і обслуговування двох наявних опор канатно-буксирувального гірськолижного витягу, встановлених на земельних ділянках кадастрові

НОМЕР_3 і НОМЕР_4 в урочищі «Берце» в селі Пилипець Міжгірського району Закарпатської області, що належить на праві оренди ОСОБА_4 згідно з додатковою угодою до договору оренди землі від

01 червня 2010 року № 006 з правом використання земельної ділянки площею 0,1048 га в урочищі «Берце», селі Пилипець Міжгірського району Закарпатської області, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2, виданого 12 липня 2012 року з реєстрацією в книзі записів за № 01161 кадастровий номер цієї ділянки

НОМЕР_1, у виді проходу, проїзду (витягу) лижників у період з 01 грудня по 01 квітня поточних років з відновленням попереднього стану земельної ділянки для її цільового використання ОСОБА_5 після закінчення зимового періоду.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю підстав для встановлення земельного сервітуту, та тим, що запропонований позивачкою сервітут відповідає вимогам закону та є обґрунтованим.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Пилипецька сільська рада, відділ Держземагенства у Міжгірському районі Закарпатської області, про встановлення земельного сервітуту відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що опори гірськолижної канатної дороги позивачкою встановлено незаконно, вони створюють відповідачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою та підлягають знесенню.

22 грудня 2017 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_6 через засоби поштового звʼязку подано до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від

04 грудня 2017 року та залишити в силі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26 травня 2015 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 зводяться до того, що ОСОБА_4 правомірно встановлено канатно-бугельної дороги та до не згоди з висновком суду апеляційної інстанції.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 29 липня 2014 року зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_5 в користуванні земельною ділянкою, розташованої в Міжгірському районі, селі Пилипець, урочище «Берце» кадастровий номер НОМЕР_1 шляхом знесення розташованих на ній стовпів - опор гірськолижної канатної дороги.

Вказаним рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_4 неправомірно, без згоди та дозволу власника земельної ділянки - ОСОБА_5, встановила на земельній ділянці ОСОБА_5 два стовпи - опори канатної опори, чим порушила право власності ОСОБА_5

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

За змістом частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Положення статті 401 ЦК України відображає право власника сусідньої земельної ділянки використовувати земельну ділянку іншого власника для власної вигоди.

Право власності не є абсолютним, може бути обмеженим, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У вказаній цивільній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про обґрунтованість відмови апеляційного суду в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення земельного сервітуту.

Оскільки, по-перше: рішенням апеляційного суду Закарпатської області від

29 липня 2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_4 неправомірно, без згоди та дозволу власника земельної ділянки - ОСОБА_5, встановила на земельній ділянці ОСОБА_5 два стовпи - опори канатної дороги, чим порушила право власності ОСОБА_5 Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_5 в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення розташованих на ній стовпів - опор гірськолижної канатної дороги; по-друге: втручання держави в право власності ОСОБА_5 шляхом встановлення земельного сервітуту, не відповідає критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, оскільки встановлення сервітуту для здійснення позивачкою підприємницької діяльності - проїзду, проходу, витягу лижників - унеможливлює використання відповідачкою належної їй на праві власності земельної ділянки за цільовим призначенням.

У разі встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту в період з 01 грудня по 01 квітня поточних років для експлуатації і обслуговування двох наявних опор канатно-буксирувального гірськолижного витягу буде встановлено земельний сервітут на всю земельну ділянку відповідача площею 0,1048 га, в той час, коли площі земельних ділянок позивача становлять по 0,0002 га, що повністю позбавить відповідача як власника пануючої земельної ділянки правомочностям щодо володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська