ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1233/18 Справа № 195/1461/17 Суддя у 1-й інстанції - Омеко М.В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ майна, що є спільною сумісною власністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ майна, що є спільною сумісною власністю.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з липня 1995 року по серпень 2017 року проживав з ОСОБА_1 однією сім'єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили спільні витрати, купували рухоме та нерухоме майно в інтересах сім'ї за спільні кошти. В серпні 2017 року їх стосунки були припинені. Після чого позивач звернувся до відповідачки з пропозицією провести поділ спільного сумісного майна в добровільному порядку, на що остання не погодилась.

Враховуючи викладене, з урахуванням того, що до відносин, які виникли до 01.01.2004 року застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю, яким не було передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, просив суд встановити факт проживання з ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня 2004 року по серпень 2017 року. Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 майно набуте під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та розділити його певним чином, при цьому стягнувши з ОСОБА_1 на його користь різницю вартості 1/2 частки майна, яка складає 58 477, 50 грн.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ майна, що є спільною сумісною власністю - задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня 2004 року по серпень 2017 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 майно набуте під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а саме: - нежитлову будівлю кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» розташовану в буд. АДРЕСА_1; - садибу, розташовану АДРЕСА_2, яка складається з житлового будинку з надвірними спорудами, земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0.14 га. - автомобіль Wolkswagen модель саddi 2008 року випуску держномер НОМЕР_1; - автомобіль «Nissan» модель QASQAI 2011 року випуску, держномер НОМЕР_2.

Виділено із спільного сумісного майна та залишено у власності ОСОБА_2 автомобіль Wolkswagen модель саddi 2008 року випуску держномер НОМЕР_1 вартістю 132 599 грн.

Виділено із спільного сумісного майна ОСОБА_2 та визнано за ним право власності на: - 1/2 частку нежитлової будівлі кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованої в буд. АДРЕСА_1, вартістю 375000 грн.; - 1/2 частку садиби, розташованої по АДРЕСА_2, вартістю 195 000 грн., а саме - 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами (присадибна ділянка) площею 0.14 га.

Виділено із спільного сумісного майна та залишено у власності ОСОБА_1: - 1/2 частку нежитлової будівлі кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованої в буд. АДРЕСА_1, вартістю 375 000 грн.; -1/2 частку садиби, розташованої по АДРЕСА_2, вартістю 195 000 грн.,а саме - 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами (реєстраційний номер 4), 1/2 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0.14 га ( реєстраційний номер 4, кадастровий номер НОМЕР_3). - автомобіль «Nissan» модель QASQAI 2011 року випуску, держномер НОМЕР_2. вартістю 249 554 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, понесені судові витрати в розмірі 4515,20 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 в період спільного проживання з ОСОБА_2 а саме з липня 1995 року по серпень 2017 року набула права власності на нежитлову будівлю кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» розташовану в буд. АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі продажу нежитлової будівлі від 28.12.2006 року; садибу, розташовану АДРЕСА_2, яка складається з житлового будинку з надвірними спорудами( реєстраційний номер 4), земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0.14 га (реєстраційний номер 4, кадастровий номер НОМЕР_3), згідно договору купівлі-продажу від 05.04.2013 року та автомобіль «Nissan» модель QASQAI 2011 року випуску, держномер НОМЕР_2, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4, дата реєстрації 30.01.2015 року.

ОСОБА_2 в період спільного проживання з ОСОБА_1 в період з липня 1995 року по серпень 2017 року набув права власності на автомобіль Wolkswagen модель саddi 2008 року випуску держномер НОМЕР_1, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5, дата реєстрації 07.04.2012 року.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії НОМЕР_6, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа підприємець з 26.09.1994 року(а.с. 147 т.1).

Між сторонами виник спір про розподіл майна, яке позивач вважає спільною сумісною власністю, набутою під час проживання без реєстрації шлюбу. Встановлення факту спільного проживання позивачеві необхідно для підтвердження свого права на спірне майно.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно виходив з того, що факт проживання сторін однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання прав та обов'язків подружжя в достатньому обсязі підтверджується письмовими та іншими доказами, долученими до справи, зокрема, довідками про реєстрацію місця проживання, актами обстеження житлово-побутових умов, із яких вбачається що сторони по справі були зареєстровані за адресою місцезнаходження спільного майна, мешкали разом однією сім'єю та вели спільне господарство, довідкою КС «Єднання через природний закон», та копіями договорів кредиту та поруки, із яких вбачається що сторони брали на себе взаємні обов'язки щодо виконання кредитних зобов'язань в інтересах сім'ї та поясненнями свідків, допитаних в судових засіданнях.

Крім того, як вбачається з копії зустрічного позову, який суд залишив без розгляду через пропущення процесуальних строків звернення, відповідачка не заперечує факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з позивачем з січня 2004 року по серпень 2017 року, вважає, що спірне майно було придбане нею та позивачем разом, в більшій частині за кошти зароблені від зайняття підприємницькою діяльністю.

Так, суд дійшов висновку про те, що спірне майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, а тому може бути визнано спільною сумісною власністю і підлягає поділу у спосіб заявлений позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення різниці вартості 1/2 частки майна на його користь, суд дійшов до вірного висновку про те, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.4,5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.. 365 ЦК , за умови звернення подружжя до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Проте відповідачка не вносила відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд неправильно зазначив дату рішення суду є безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься ухвала суду про виправлення описки в рішенні щодо дати його ухвалення(а.с. 74-75).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував вимоги закону та помилково розділив майно належне відповідачці особисто для здійснення підприємницької діяльності не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Крім того, одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна, тобто це майно може бути враховано при поділі всього майна подружжя або може бути виплачена вартість цього майна.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15.

Встановивши, що спірне нежитлове приміщення (кафе) було придбане під час сумісного проживання сторін однією сім'єю, а на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 СК Кодексу, а відповідачка не довела, що вказане кафе придбано за її особисті кошти, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання вказаного нежитлового приміщення спільним сумісним майном сторін та визнав за кожним з них право власності по 1/2 частини вказаного нежитлового приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених неювимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко