Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 752/1701/16-ц

провадження № 61-31085св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року у складі головуючого-судді Ладиченко С. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року у складі суддів: Кирилюк Г. М., Волошиної В. М., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» (далі - ТОВ «Світ Побуту») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позов мотивовано тим, що відповідач, як власник квартири АДРЕСА_1 є споживачем житлово-комунальних послуг, виконавцем яких згідно договору управління майном від 31 серпня 2011 року та статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є товариство. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем обов'язку щодо оплати наданих житлово-комунальних послуг за період з 02 листопада 2011 року до 31 травня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 22 216,05 грн.

Ураховуючи викладене, ТОВ «Світ Побуту» просило стягнути з ОСОБА_4 вказану заборгованість та відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України 10 049,23 грн інфляційних втрат та 869,04 грн - 3% річних.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Світ Побуту» заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 02 листопада 2011 року до 31 травня 2015 року в розмірі 22 216,05 грн, 10 049,23 грн інфляційних втрат та 869,04 грн - 3% річних, а всього 33 134,32 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 порушує вимоги чинного законодавства про оплату житлово-комунальних послуг, й не може бути звільнена від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. При цьому суд повністю погодився з розрахунком заборгованості, наданим позивачем.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року змінено, а саме стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Світ Побуту» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 21 960,51 грн, інфляційні втрати в сумі 10 049,23 грн та 3% річних в розмірі 869,04 грн, а всього 32878,78 грн.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про неналежне виконання відповідачем обов'язку щодо своєчасної й повної оплати житлово-комунальних послуг, зазначивши, що відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплачувати такі послуги. При цьому зменшив загальний розмір заборгованості за житлово-комунальні послуги на 246,46 грн за жовтень та 9,08 грн за 1 день листопада 2011 року, які були нараховані за період, коли відповідач не була власником квартири.

13 листопада 2017 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції відповідача позбавлено права надати заперечення на змінені позовні вимоги позивача та заявити клопотання про застосування строку позовної давності. Апеляційний суд також не надав можливості відповідачу реалізувати своє право на заяву про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності. Поза увагою судів залишилося те, що відповідач здійснював оплату за фактично використані послуги згідно показників лічильників, й безпосередньо постачальнику таких послуг, крім того до відома відповідача не доведено тарифи на опалення, а обслуговування системи гасіння пожежі, яке включено до загальної вартості послуг, взагалі не проводилося через несправність самої системи.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу та матеріали касаційного провадження 29 травня 2018 року передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції відповідає.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_4 поданої її представником ОСОБА_5, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 02 листопада 2011 року.

ТОВ «Світ Побуту» згідно договору управління майном від 31 серпня 2011 року та статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є виконавцем жилого-комунальних послуг у вказаному будинку.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем обов'язку щодо оплати житлово-комунальних послуг, ТОВ «Світ Побуту» просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість, яка виникла за період з 02 листопада 2011 року до 31 травня 2015 року.

Згідно статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1875-ІV), залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у частині першій статті 19 Закону № 1875-ІV й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Законуспоживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-ІV обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

За змістом статті 20 Закону № 1875-ІV та пунктів 28, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з центрального опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивач належним чином виконував взяті на себе зобов'язання, а відповідач користувався наданими їй послугами, проте не здійснювала їх оплату.

Верховний Суд погоджується з висновком суду про те, що відсутність укладеного між сторонами договору не звільняє відповідача від обов'язку оплачувати надані їй послуги.

Згідно наданого суду першої інстанції розрахунку, відповідач починаючи з моменту набуття права власності на квартиру - 02 листопада 2011 року по 31 травня 2015 року не вносила на рахунок управителя плату за утримання будинку та прибудинкової території та за надані комунальні послуги.

Змінюючи рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції правильно зробив висновки про те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості за період з 02 листопада 2011 року по 31 травня 2015 року у розмірі 22 216,05 грн не врахував, що в наданому розрахунку до цієї суми включено період за жовтень 2011 року в сумі 246,46 грн та за 1 день листопада 2011 року в сумі 9,08 грн, а саме, той період, коли відповідач не була власником квартири.

За таких підстав колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про необхідність зміни ухваленого у справі судового рішення шляхом зменшення суми заборгованості на суму у розмірі 255, 54 грн, а саме: стягнення заборгованості в розмірі 21 960,51 грн, інфляційних втрат в сумі 10 049,23 грн та 3% річних в розмірі 869,04 грн, а всього 32878,78 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції неправомірно розглянуто позов без участі позивача і відповідача у судовому засіданні є необґрунтованими оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач і його представник не з'явились в судове засідання 31 січня 2017 року, однак про час та місце розгляду справи представник відповідача був повідомлений завчасно та належним чином (а.с. 68 т.1), а тому неявка представника відповідача в судове засідання була визнана судом першої інстанції неповажною, крім того представник позивача повідомив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с. 76 т.1).

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не надав можливості відповідачу реалізувати своє право на подання заяви про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності не може бути прийнята до уваги з огляду на таке.

Згідно частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження, відповідно до статті 303 ЦПК України 2004 року, здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Справа призначалась судом неодноразово та відкладалась у зв'язку з неявкою сторін у справі, відповідач та його представник мали можливість подати клопотання про застосування строку позовної давності, але не скористалися своїм правом.

Доводи касаційної скарги про те, що поза увагою судів залишилося те, що відповідач здійснював оплату за фактично використані послуги згідно показників лічильників, й безпосередньо постачальнику таких послуг не знайшли свого підтвердження, оскільки не містять належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин в матеріалах справи.

Доводи касаційної скарги про те, що до відома відповідача не доведено тарифи на опалення, також є необґрунтованими, оскільки тарифи на кожний вид послуг та обсяг нарахування зазначаються в щомісячних квитанціях, які направлялися для оплати відповідачу.

Доводи касаційної скарги про те, що обслуговування системи гасіння пожежі, яке включено до загальної вартості послуг, взагалі не проводилося через несправність самої системи є необґрунтованими, оскільки доказів того, що позивачем в спірний період надавались послуги неналежної якості матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишене в незміненій апеляційним судом частині та рішення апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року в незміненій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик