Справа № 490/5892/13-ц
н/п 4-с/490/162/2017
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2018 Центральний районний суд м.Миколаєва

в складі:

головуючого судді Черенкової Н.П..

за участю секретаря: Янкевич В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» на дії та бездіяльність державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва ГГУЮ у Миколаївській області , -

ВСТАНОВИВ :

Стягувач звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, щодо своєчасного та в повному обсязі виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва та просив зобов'язати старшого виконавця винести постанову про арешт майна боржника, а саме: автотранспорту; автомобіля FIAT LINEA, 2012 року випуску, ВАЗ-21063, 1989 року випуску, а також винести постанову про розшук даних автомобілів.

У підтвердження своїх вимог посилався на те, що 21.10.2014 року відкрито виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованості за кредитним договором.

25.10.2017 року представником ПАТ «Кредобанк» надіслано заяву про розшук автомобілів. До 01.11.2017 року державний виконавець повинен був винести постанову про арешт автомобілів.

Однак, вказаних дій виконано не було, чим порушені вимоги ст. 36 ЗУ "Про виконавче провадження", а тому і просив про задоволення скарги.

Представник скаржника до суду не з'явився, у поданій до суду заяві просив розглянути скаргу у його відсутності. Вимоги скарги просив задовольнити.

Представник суб'єкта оскарження вважала скаргу безпідставною, оскільки виконавчою службою винесені постанови про арешт автомобілів боржника та оголошено їх розшук. При цьому, просила про розгляд справи у її відсутність.

Дослідивши письмові докази провадження, а також враховуючи положення ч.2 ст.450 ЦПК України, у відповідності до яких неявки учасників виконавчого провадження, не перешкоджає розгляду скарги, а також на підставі вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, суд, не здійснюючи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, приходить до наступного.

Так, відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як вбачається з поданої до суду скарги, стягувач по виконавчому провадженню вважає, що його права були порушені, оскільки державним виконавцем не було вжито заходів для своєчасного виконання рішення суду та не оголошено розшук автомобілів боржника та не накладений арешт.

03.11.2014 року постановою арештовано все рухоме та нерухоме майно майно боржника ОСОБА_1

Згідно постанови ВП № 45167923 від 16.12.2014 року, було оголошено розшук автомобіля FIAT, та 18.04.2018 року, згідно постанови ВП 45167923, оголошено в розшук і автомобіль ВАЗ-21063, які належать ОСОБА_1

Умови і прядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено положеннями Закону України «Про виконавче провадження», Цивільно-процесуальним кодексом України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ч. 1ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Закономзаходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: - з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну;

- за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у звязку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду;

- накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

- накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Окрім того, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право: встановити майно боржника, яке знаходиться в інших осіб, а також майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб (ст. 53 Закону); отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або У стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком (п. 21 ч. 3 ст. 18 Закону); провести перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження, а у подальшому здійснювати таку перевірку не рідше ніж один раз на три місяці (ч. 8 ст. 48 Закону).

Таким чином, суд приходить до висновку, що державний виконавець виконав свій обовязок щодо накладення арешту та розшуку автомобілів, шляхом постановлення відповідних постанов, і в цій частині права стягувача не порушені, щодо оцінки проведення виконавчих дій у повному обсязі на підставі вказаних постанов, то суд їх не досліджував, оскільки це не входить в обсяг скарги, та не вказано стягувачем яких саме дій не провів державний виконавець, що, однак не позбавляє права стягувача на захист своїх прав та інтересів у спосіб, передбачений законом.

За такого, скарга задоволенню не підлягає.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 7Постанови від 26 грудня 2003р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження»у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд при вирішенні даної скарги також керується нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка була ратифікована Україною 17.07.1997 року, а також розясненнями наданими Європейським судом з прав людини.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 22.02.2005 року, ухваленого у справі «Шаренок проти України», було встановлено порушення ст.6 Конвенції та ст.1 протоколу 1 Конвенції. При цьому, Суд зазначив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобтоправо порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Також, Суд сказав на свою прецедентну практику, згідно з якою відсутність у заявника можливості домогтися виконання рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване першим реченням частини першої статті 1 Протоколу № 1.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі.

Отже, право стягувача на мирне володіння майном не було порушене.

Керуючись ст.ст.18, 76-81, 353, 447, 448, 450,451ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу Публічного акціонерного товариства "Кредобанк" на дії та бездіяльність державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва ГГУЮ у Миколаївській області - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена у порядку та строки, передбачені ст.ст. 354-355 ЦПК України.

Суддя : Черенкова Н.П.