РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 572/1933/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/106/18

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання : Брикса Ю.Ю.

учасники справи:

позивач- відповідач: ОСОБА_1

відповідач-позивач: ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 травня 2018 року, постановленого в складі судді Ведяніної Т.О. у м. Сарни, повний текст якого виготовлено 1 червня 2018 року, у справі № 572/1933/15-ц,

в с т а н о в и в :

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин, визнання права власності на цілу квартиру посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1, в якій є зареєстрованим він, ОСОБА_2, з якою він перебував до липня 2012 року у зареєстрованому шлюбі, та дочка, яка народилась під час шлюбу з відповідачкою -ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначав, що з вересня 2012 року відповідач не проживає у спірній квартирі, після розлучення виїхала до Республіки Молдова, де уклала шлюб та проживає постійно.

З урахуванням зазначеного, змінивши підстави позову, позивач на підставі ст. 405 ЦК України просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та просив визнати квартиру його особистою власністю, посилаючись на те, що вказане житло було придбане ним за власні кошти, а тому квартира не відноситься до спільно набутого подружжям майна.

12 лютого 2018 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку поділу майна подружжя.

Зустрічний позов обґрунтовувала тим, що під час шлюбу із ОСОБА_1 вони придбали квартиру яка є спільною сумісною власністю подружжя і належить подружжю у рівних частках. Оскільки в добровільному порядку ОСОБА_1 відмовляється провести розподіл нерухомого майна, належного сторонам просила суд про задоволення зустрічного позову.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23 травня 2018 року первісний позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_2 особистою власністю відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя відмовлено за безпідставністю заявлених вимог.

Рішення суду мотивовано тим, що спірне майно не являється спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбане позивачем-відповідачем за власні кошти виручені від продажу квартири у м. Дубровиця. Крім того, ОСОБА_2 не проживає у квартирі належній позивачу більше одного року без поважних причин.

У поданій на рішення апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 вказує на незаконність та необґрунтованість рішення суду через неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору.

Вказує, що суд не врахував що письмові докази саме продажу квартири, яка належала на праві власності ОСОБА_1, в матеріалах справи відсутні, а пояснення свідків які є зацікавленими у розгляді справи не можуть братися за основу при прийнятті рішення. Суд безпідставно відхилив як доказ визнання позивачем спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, звукозапис телефонної розмови сторін.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити зустрічний позов в повному об'ємі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку про її відхилення.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом установлено, що 7 червня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 13 липня 2012 року.

Квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним 4 серпня 2003 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_1

Також установлено, що ОСОБА_2 з 10 вересня 2012 року не проживає у спірній квартирі.

Факт проживання відповідачки у м. Флорешти Республіки Молдова підтверджується рішення № 1458 про продовження права тимчасового перебування для возз'єднання сім'ї, ухваленого бюро з міграції та біженців Міністерства внутрішніх справ Республіки Молдова, відповідно до якого ОСОБА_2 продовжено право тимчасового перебування в республіці до 26 березня 2019 року.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, визначає СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи.

Разом з тим, ст. 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

За правилами ст. 60 СК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 та від 16 грудня 2015 оку у справі № 6-2641цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з наведеного, при доведеності не проживання без поважних причин особи більше року у будинку вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі цієї статті.

Отже, визначальним для вирішення заявленого позову є встановлення обставини, з якою позивач поєднував позовні вимоги, - факт відсутності відповідача без поважних причин понад один рік у житловому приміщення, в якому він має право проживати як член сім'ї власника.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 через два місяці після укладення шлюбу із ОСОБА_2 за грошові кошти, отримані ним від реалізації іншого житла, яке розташоване у м. Дубровиця Рівненської області та належало йому на праві власності. Дана обставина стверджується показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8

В порушення ст.ст. 12, 81 ЦПК України в чинній редакції, жодних доказів в спростування цих обставин відповідач-позивач ОСОБА_2 суду не надала.

Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази того що джерелом набуття спірного майна є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча за час шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин висновок суду проте, що квартира АДРЕСА_2 не відноситься об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_1 є правильним.

Доводи апеляційної скарги проте, що суд не врахував як доказ визнання позивачем спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, звукозапис телефонної розмови сторін суд до уваги не приймає, оскільки докази достовірності цього звукозапису в матеріалах справи відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 08 листопада 2018 року.

Головуючий суддя :

Судді