Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

місто Київ

справа № 279/11898/15-ц

провадження № 61-150св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: Управління Держгеокадастру у Коростенському районі Житомирської області, Коростенська міська рада Житомирської області, ОСОБА_6,

третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_5 на рішення Лугинського районного суду Житомирської області у складі судді Денисюк І. І. від 29 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Якухно О. М., Жигановської О. С., Коломієць О. С. від 31 травня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Держземагентства у Коростенському районі Житомирської області, Коростенської міської ради Житомирської області, ОСОБА_6 про скасування рішення органу місцевого самоврядування в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, будівництва індивідуальних гаражів, садівництва, скасування витягу про державну реєстрацію та свідоцтва.

Ухвалою Лугинського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2016 року замінено відповідача у справі з Держземагентства у Коростенському районі Житомирської області на Управління Держгеокадастру у Коростенському районі Житомирської області та ухвалою суду від 03 березня 2016 року залучено до участі у справі третю особу, ОСОБА_7

Позивачі на обґрунтування заявлених вимог наводили такі доводи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 є співвласниками житлового будинку на АДРЕСА_1. Під час звернення до виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області щодо приватизації земельних ділянок, якими вони користуються відповідно до технічних планів будинку, дізналися, що рішенням Коростенської міської ради Житомирської області від 26 грудня 2013 року № 1336 погоджено технічну документацію на відведення ОСОБА_6 земельної ділянки, загальною площею 0, 0882 га за адресою: АДРЕСА_2. Під час відведення зазначеної земельної ділянки з позивачами не погоджено технічну документацію, а тому просять скасувати рішення Коростенської міської ради Житомирської області від 26 грудня 2013 року № 1336 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 0882 га за адресою: АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_6, скасувати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 січня 2014 року та свідоцтво від 28 січня 2014 року № 16907838.

Як на правові підстави позову посилалися на статті 377, 393 ЦК України, статті 116, 141, 142, 152, 198 ЗК України, статтю 57 Закону України «Про землеустрій».

Рішенням Лугинського районного суду Житомирської області від 29 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 31 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачами не доведено, що за будинком АДРЕСА_1 відповідно до вимог законодавства закріплена земельна ділянка більшою площею і що вона межує із земельною ділянкою, виділеною ОСОБА_6 Фактичне користування позивачами спірною земельною ділянкою площею 0, 2346 га, що виявлено при обмірі, та облаштування на ній будівлі туалету правового значення для вирішення спору не має, оскільки позивачі не набули у встановленому законом порядку права користування нею для обслуговування їхнього будинку та будівництва господарських споруд. Залишок земельної ділянки, що перебуває у фактичному користуванні позивачів після оформлення права власності на земельну ділянку за ОСОБА_6, становить 0,1464 га, що також перевищує максимально дозволену законом межу.

Спірна земельна ділянка належить територіальній громаді, позивачі не надали докази про передачу їм та попереднім власникам у користування земельної ділянки площею більше ніж 0, 10 га та її межування із земельною ділянкою на АДРЕСА_2, що виділена ОСОБА_6

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просила скасувати рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 29 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 31 травня 2016 року, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що під час розгляду справи встановлено, що туалет, яким користуються позивачі, знаходиться на земельній ділянці, що виділена ОСОБА_6 На цей туалет наявні правовстановлюючі документи у третьої особи, зокрема право власності на нього підтверджується договором дарування ј частки житлового будинку від 07 лютого 2009 року. Заявник не погоджується із актом виносу меж земельної ділянки на місцевості, який є в проекті землеустрою та підписаний комісією, оскільки в цьому документі не зазначена точна дата його складання. В оскаржуваних рішеннях судів відсутні аналіз фактичних даних, наведених позивачами, та не зазначено з яких підстав вони відхилені. Суди не надали належної правової оцінки наведеним обставинам та правовим підставам позову, а отже, за твердженнями заявника, у справі ухвалено незаконне та необґрунтоване рішення.

У відзивах на касаційну скаргу ОСОБА_6 та Коростенська міська рада Житомирської області просили касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій всі обставини справи досліджені об'єктивно, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 19 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Управління Держгеокадастру у Коростенському районі Житомирської області, Коростенської міської ради Житомирської області, ОСОБА_6, за участю третьої особи - ОСОБА_7, про скасування рішення, державної реєстрації та свідоцтва призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 02 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК 2004 року), відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивачі та третя особа є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві власності належить квартира № 3, що складає 1/4 зазначеного житлового будинку; ОСОБА_5 - квартира №1, що складає 1/4 житлового будинку; третій особі ОСОБА_7 - квартира №4, що складає 1/4 житлового будинку. Загальна площа присадибної ділянки складає 2 346, 00 кв. м.

24 вересня 2013 року ОСОБА_6 замовлено технічну документацію на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за адресою: АДРЕСА_2. Відповідно до рішення Коростенської міської ради Житомирської області від 26 грудня 2013 року № 1336 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0, 0882 га за адресою: АДРЕСА_2.Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 січня 2014 року № 16907838 ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0, 0882 га за адресою: АДРЕСА_2.

Під час оцінки доводів касаційної скарги, перевірки законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд керувався положеннями Конституції України, ЦК України, ЗК України щодо набуття і реалізації права власності на землю.

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною першою, пунктом «а» частини другої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

За правилами частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється її право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У статті 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтею 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Правовий механізм переходу прав на землю, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статтях 120, 125 ЗК України. Зважаючи на ці положення, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов'язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

При цьому до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (частина перша статті 377 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об'єктами нерухомого майна.

Аналіз цієї норми права свідчить, що будинок, у якому проживають позивачі, є багатоквартирним, оскільки складається з чотирьох квартир, а тому стаття 377 ЦК України, на яку посилаються позивачі як на правову підставу позову, до спірних правовідносин не застосовується.

Як встановлено апеляційним судом, відповідно до проекту землеустрою ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 0882 га, яка позначена у технічному паспорті позивачів на житловий будинок як город, і межі погоджено Коростенською міською радою, як власником земельної ділянки.

За правилами статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Відповідно до пункту «г» частини першої статті 121 ЗК України для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у містах передається безоплатно земельна ділянка не більше 0, 10 га.

Рішенням Коростенської міської ради Житомирської області № 1511 надано дозвіл позивачам на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, передбаченої ЗК України площі, в натурі для обслуговування будинку на АДРЕСА_1. Позивачами не доведено, що за будинком АДРЕСА_1 відповідно до вимог законодавства була закріплена земельна ділянка більшою площею і що вона межує із земельною ділянкою, виділеною відповідачу ОСОБА_6 Фактичне користування позивачами спірною земельною ділянкою площею 0, 2346 га, що виявлено при обмірі, та облаштування на ній туалету правового значення для вирішення спору не має, оскільки позивачі не набули у встановленому законом порядку права користування нею для обслуговування будинку АДРЕСА_1 та будівництва господарських споруд.

Доводи заявника про порушення прав позивачів під час оформлення права користування спірною земельною ділянкою за відповідачем без погодження меж з ними є безпідставними, оскільки ця ділянка на АДРЕСА_1 належить територіальній громаді. Позивачами не надано доказів про передачу їм або попереднім власникам у користування зазначеної земельної ділянки площею більше ніж 0, 10 га та не встановлено факту її межування із земельною ділянкою на АДРЕСА_2, що виділена ОСОБА_6 Судами встановлено, що виникнення у позивачів права на користування спірною земельною ділянкою ними не доведено, а також не обґрунтовано, що така ділянка є необхідною для користування та обслуговування зазначеного багатоквартирного будинку.

Судами першої та апеляційної інстанцій також з'ясовано, що земельна ділянка площею 0, 2346 га, що розташована поруч із зазначеним багатоквартирним будинком, в якому проживають позивачі, не надавалась їм у користування, не закріплена як присадибна ділянка, а так само відсутні докази того, що уся ця земельна ділянка є необхідною для обслуговування зазначеного житлового будинку та господарських споруд, прилеглих до нього.

Отже, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено перешкод для міської ради для розпорядження цією земельною ділянкою та передачі її ОСОБА_6 у відособлене користування.

Стосовно оцінки наявності правовстановлюючих документів на споруду туалету, то судом враховано, що заявник навів посилання на договір дарування ј частки житлового будинку, що складає квартиру № 4 на АДРЕСА_1, за яким власником майна є третя особа, ОСОБА_7, яка не заявляла самостійних вимог на предмет спору та не оскаржувала зазначені судові рішення. Зважаючи на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтовані висновки стосовно недоведеності порушення прав позивачів фактом виділення ОСОБА_6 земельної ділянки, яка межує з їхнім будинком.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на наведене, доводи заявника на обґрунтування касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українине належить до повноважень Верховного Суду. Судами першої та апеляційної інстанцій дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 29 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак