ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 757/1038/16-ц

провадження № 61-4749св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Головне управління Державного казначейства України,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року, постановлене суддею Москаленко К. О., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Крижанівської Г. В., Шебуєвої В. А., Оніщука М. І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення компенсації та моральної шкоди.

Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначав, що у 1945 році на підставі Угоди між Урядом УРСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09 вересня 1944 він разом зі своє сім'єю був переселений з с. Вершиця Томашівського району Держави Польща до с. Водне Михайлівського району Запорізької області УРСР.

Під час переселення його родина залишила у Польщі майно, вартість якого складала 11 800 рублів та яке відповідно до вказаної Угоди під час переселення до УРСР повинне було бути компенсоване шляхом надання його родині рівноцінного майна або відповідної компенсації за залишене майно в Польщі.

У зв'язку з тим, що компенсація за залишене майно у Польщі під час переселення була виплачена його родині не в повному обсязі, а саме, замість 11 800 рублів виплачено 6 500 рублів, позивач просив компенсувати різницю вказаної суми з урахуванням інфляції та дійсної вартості майна.

Крім того позивач зазначає, що примусовим переселенням на схід України йому спричинена моральна шкода, яка полягає у фізичних та душевних стражданнях.

Посилаючись на наведені обставини, просив стягнути з Кабінету Міністрів України за рахунок Державного бюджету України грошову суму невиплаченої компенсації під час переселення в 1945 році у розмірі 1 077 159 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн, зобов'язавши Головне управління Державного казначейства України провести виплату з відповідного рахунку на його користь.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що шкода була завдана саме з вини відповідачів через допущену ними незаконну бездіяльність з питання компенсації особам, примусово переселеним з Польщі до України у 1944-1946 роках на підставі Угоди, тому підстав для стягнення з відповідачів грошової суми невиплаченої компенсації під час переселення в 1945 році в розмірі 1 077 159 грн. немає. Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Колегія суддів апеляційного суду погодилась з такими висновками, вважаючи їх такими, що відповідають встановленим у справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не з'ясували фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, не встановили характер правовідносин, що виник між сторонами; не врахували зібрані у справі докази про надання його родині земельної ділянки меншої площі, ніж було передбачено, та виплату компенсації у меншому розмірі, ніж належно до виплати; не врахували, що були порушені права родини позивача на вільне обрання виду діяльності та способу життя. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди суди не взяли до уваги, що в дитинстві він змушений був важко працювати, внаслідок чого отримав ушкодження здоров'я та інвалідність.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою. Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у с. Вершиця Томашівського району Люблінської області.

У 1945 році родина позивача у складі чотирьох осіб з с. Вершиця Томашівського повіту Держави Польща була переселена у Херсонську область.

У 1946 році родина позивача була переселена у с. Водне Михайлівського району Запорізької області.

За даними довідки Державного архіву Запорізької області від 8 квітня 2015 року № 01-32/40585 сім'ї позивача у складі чотирьох осіб через переселення з Держави Польща до Михайлівського району Запорізької області колгоспу Литвінова Високовської сільської ради у вересні 1946 року було надано будинок - садиба та земельна ділянка площею 0,75 га, а також доплачено в результаті взаєморозрахунку 6 500 руб.

Також суд встановив, що за даними архівної довідки Державного архіву Львівської області від 10 лютого 2004 року № Н-2007-042 на території Польщі було залишено майно сім'ї позивача, а саме: житловий будинок площею 234 куб. м, 1,0 га землі на суму 11 800 крб.

22 жовтня 2015 року ОСОБА_4 звернувся із заявою до Кабінету Міністрів України про виплату компенсації за залишене майно в Державі Польща у результаті примусового переселення у 1945 році з Держави Польща до Української РСР в розмірі 1 853 230 грн.

ЛистомМіністерства юстиції України від 12 листопада 2015 року № Н-22900/12.2 позивачу відмовлено у виплаті вказаної компенсації у зв'язку з відсутністю окремого закону, який вирішував би питання повернення майна, залишеного на території Польщі під час переселення, або виплати компенсації за нього.

Так, Угодою між Урядом УРСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 9 вересня 1944 року, про яку зазначає у позовній заяві позивач ОСОБА_4, врегульовані відносини щодо евакуації громадян української, білоруської, російської і русинської національностей, які проживають в Польщі та бажають переселитися з території Польщі в Україну.

Згідно з частин першої та другої статті 1 вказаної Угоди евакуації підлягали лише ті з перелічених в абзаці 1 осіб, які виявили своє бажання евакуюватися, і щодо прийняття яких є згода Уряду УРСР і Польського Комітету Національного Визволення. Евакуація є добровільною і тому примус не може бути застосований ні прямо, ні опосередковано. Бажання евакуйованих може бути висловлено як усно, так і подано на письмі.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилався саме на Угоду між Урядом УРСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 9 вересня 1944 року та вказував, що був переселений у примусовому порядку і таке примусове переселення є репресією проти нього та інших громадян Польщі, дії з переселення були неправомірними, та надав розрахунок компенсації за залишене майно.

Також ОСОБА_4 посилався на те, що про порушення прав на одержання компенсації за майно він дізнався у квітні 2015 року з довідки державного архіву Запорізької області від 8 квітня 2015 року щодо проведених розрахунків за залишене у Польщі майно. За змістом позову, ОСОБА_4 вважає, що таке примусове переселення є злочином проти людства, який визначений у Статуті Міжнародного Нюрнберзького військового трибуналу.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов висновку, що до спірних правовідносин не може бути застосовано Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (зі змінами), оскільки цим Законом ліквідуються наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян України, поновлюються їх права, встановлюються компенсація за незаконні репресії та пільги реабілітованим (абзац четвертий преамбули Закону).

Абзацом другим преамбули Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено, зокрема, що Верховна Рада України вважає, що реабілітація жертв політичних репресій повинна охоплювати увесь період після 1917 року до моменту набрання чинності цим Законом і поширюватись на осіб, необґрунтовано засуджених за цей час судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру. Таким чином, законодавець відокремлює таку форму репресій, як переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки.

Разом з тим, цей Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» не може бути застосований при регулюванні правовідносин, які склалися внаслідок добровільної евакуації громадян з Польщі на Україну згідно з Угодою, в тому числі при виплаті компенсації матеріальної і моральної шкоди.

Суд встановив, що при переселенні родині позивача було виділено земельну ділянку, сплачено грошову компенсацію, що позивач не заперечував.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про примусове переселення родини позивача.

Захист основних прав людини гарантується чинним законодавством.

Держава Україна та інші суб'єкти публічного права є повноправними учасниками цивільних відносин.

Відшкодування шкоди- це один із способів відшкодування майнової шкоди, однак, особа якій завдано збитків, має право на їх відшкодування лише за умови, що збитки зумовлені порушенням її прав.

ОсновнийЗакон України гарантує кожному право на відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, у т. ч. і внаслідок безпідставного засудження (стаття 56, частина четверта статті 62 Конституції України ).

Оскільки позивач не довів, заподіяння йому шкоди протиправними діями Держави Україна, суд дійшов вірного висновку, що у держави Україна не виникло загальних цивільно-правових підстав для відшкодування збитків спадкоємцям осіб, переселених з території Польщі на територію України.

У Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на справедливий суд (ст. 6).

Разом з тим до правовідносин, що виникли у даній справі, не може бути застосовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (&qu0p;Захист власності&qute;), оскільки права, порушені в 1939-1940-х роках, не підлягають конвенційному захисту в Європейському суді з прав людини. Це відповідає загальному принципові, згідно з яким міжнародні договори не мають зворотної сили (ст. 28 Віденської Конвенції про право міжнародних договорів).

Зокрема, у рішення у справах «Звольськи і Звольська проти Республіки Чехія» (ZvolskyandZvolskav. theCzechRepublic), №46129/99, Вяшу проти Румунії (Viasuv. Romania), №75951/01, &quon;Колишній король Греції та інші проти Греції&quol; (TheformerkingofGreeceandothersv. Greece), Марія Атанасіу та інші проти Румунії (MariaAtanasiuandOthersv. Romania), №30767/05 і 33800/06. Європейський суд із прав людини встановив порушення Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини. Але вказав, що питання справедливої сатисфакції залежать від законодавчого врегулювання на рівні окремо взятої держави.

Щодо відкшодування моральної шкоди, то що кожна особа має право на відшкодування за рахунок держави чи органів душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього з боку держави.

Проте під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що Державою Україна вчинено щодо позивача неправомірні дії та протиправна поведінка, якими йому завдано моральної шкоди.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, стосуються переоцінки доказів у справі, що до компетенції касаційного суду не віднесено.

Як наголошено в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року

№ 3-рп/2003, «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на наведене, керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак