Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1651/16-ц Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 47 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 278/1651/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу ОСОБА_4, про розподіл меж земельної ділянки, виділ в натурі земельних ділянок, визнання правочину недійсним та усунення перешкод у користуванні власністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 07 серпня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Грубіяна Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала та остаточно просила розподілити земельну ділянку по вул. Байка, 45 в с. Левків Житомирського району між нею та відповідачем ОСОБА_2, виділити їй в натурі земельні ділянки площами 0,250 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,0149 га для ведення особистого селянського господарства за вказаною адресою; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири та земельної ділянки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 22.09.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу ОСОБА_4 в частині відчуження погребу та сараю; визначити порядок користування земельними ділянками, усунути перешкоди в користуванні прилеглою до житлового будинку земельною ділянкою за адресою: с. Левків, вул. Байка, 45, Житомирського району, встановивши межі їх земельних ділянок для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства та забороні ОСОБА_2 перебувати на належній їй земельній ділянці.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що за згаданим договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 22.09.2006 року було відчужено погріб та сарай, які згідно договору про поділ часток житлового будинку від 14.09.2006 року належать їй та відносяться до квартири № 1, до складу якої, згідно технічного паспорту, входять дві кімнати площею 8,7 та 12,4 кв.м. відповідно, кухня, комора, веранда, а також сарай, погріб, вбиральня та огорожа за № 2. Внаслідок цього позивачка не має можливості виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та отримати відповідні документи на земельну ділянку за вказаною адресою.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 14 травня 2018 року позов задоволено частково визначено порядок користування земельними ділянками. В задоволенні решті вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Суть апеляційної скарги зводиться до неправомірного, на думку позивачки, отримання у власність відповідачем прибудинкових споруд за договором купівлі-продажу, а саме погребу та сараю, а також незгоди із встановленим судом порядком користування земельними ділянками між сторонами.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що зареєстрована та фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно складеного її батьком ОСОБА_5, заповіту, останній заповів усе належне йому майно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (дочкам померлого) у рівних частках. Після смерті батька як вона, так і ОСОБА_3 виготовили державні акти на право приватної власності на землю, успадкованої після ОСОБА_5 Внаслідок цього між ними, як власниками та користувачами земельних ділянок, була встановлена тверда межа, будь-яких спорів з приводу володіння та користування земельними ділянками між ними не виникало. Однак, після продажу належної її сестрі ОСОБА_3 частини будинку разом із земельною ділянкою ОСОБА_2, останній зруйнував тверді межі, порушивши порядок розподілу земельних ділянок, заходить на її земельну ділянку та утримує тварин без її дозволу.

ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що після купівлі у ОСОБА_3 належної їй частини будинку та земельної ділянки, використовував її (земельну ділянку) відповідно до конфігурації та меж, визначених державним актом, виданим попередній власниці. Будь-яких порушень з цього приводу не допускав. Додатково зазначив, що фактично використовує половину сараю та погребу, що знаходяться на земельній ділянці, яка перебуває у спільному користуванні сторін згідно державних актів на право приватної власності на землю.

Представник позивачки ОСОБА_6 та представник відповідача ОСОБА_7 доводи своїх довірителів підтримали, надали відповідні пояснення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, мотивуючи його наступним.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримали у спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5, померлого 17 грудня 1998 року, в рівних частках, жилий будинок з надвірними будівлями по вул. Байка, 45 в с.Левків Житомирського району Житомирської області та земельну ділянку площею 0,53 га, що належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЖТ № 013962, виданого 22.09.1995 року.

26 жовтня 2000 року на імя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 видано державні акти на право приватної власності на землю площею по 0,265 га за кожним для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства по вул.Байка, 45 в с.Левків Житомирського району із позначенням земельних ділянок, що знаходяться у власності осіб та частини земельної ділянки під будинком та господарськими будівлями, що залишаються у спільному користуванні.

14 вересня 2006 року спадкоємці уклали договір про поділ часток житлового будинку у натурі, за яким визначили кімнати та господарські будівлі, які виділяються сторонам договору.

22 вересня 2006 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 належну їй 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку площею 2650 кв.м., оформивши договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 17 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, управління Держземагенства в Житомирському районі, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4, про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та скасування їх державної реєстрації встановлено, що 04 квітня 2008 року ОСОБА_2 отримав державні акти на право власності на земельні ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0,0149 га, видані відділом земельних ресурсів у Житомирському районі, правонаступником якого згідно п.2 Указу Президента України № 445/2011 від 08.04.2011 року є управління Держземагенства у Житомирському районі.

Вказаним рішенням суду апеляційної інстанції державний акт серії ЯГ №799023 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по вул. Байка, 45 в с.Левків Житомирського району Житомирської області, кадастровий номер :03:003:0050, що виданий 04 квітня 2008 року на імя ОСОБА_2 визнано недійсним та скасовано його державну реєстрацію. Також визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію державного акта серії ЯГ №799024 на право власності на земельну ділянку площею 0,0149 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану по вул.Байка, 45 в с.Левків Житомирського району Житомирської області, кадастровий номер :03:003:0051, що виданий 04 квітня 2008 року на імя ОСОБА_2.

Рішення мотивоване тим, що оспорювані державні акти на земельні ділянки, що належать ОСОБА_2 суперечать попередньому державному акту, а саме - конфігурація земель, що належать ОСОБА_2 не відповідає конфігурації землі, що належала продавцю ОСОБА_3

Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 р. № 43, яка була чинною на момент оформлення права власності на земельні ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3, право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується, зокрема, державним актом на право приватної власності на землю.

Відповідно до п. 1.12. Інструкції, складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об'єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки.

Враховуючі зазначені норми, обов'язковою умовою складання державного акту на право власності на земельну ділянку є перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки.

За змістом частини 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з частиною першою та другою статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Вдаючись до аналізу фактичних обставин справи у їх взаємозвязку із наведеними нормами матеріального права, колегія суддів констатує, що в процесі виготовлення землевпорядної документації у звязку із приватизацією спірної земельної ділянки спадкоємцями померлого (ОСОБА_1 та ОСОБА_3М.) були визначені розміри, конфігурація і межі земельних ділянок, що передані їм у власність. Відповідні державні акти закріпили право цих осіб на володіння і користування спірною земельною ділянкою як її співвласників. А тому, подальше відчуження ОСОБА_3 своєї земельної ділянки не змінює встановлений порядок користування, що відбувся в процесі приватизації.

Відповідно до ст. 391 ЦК України та ч. 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою. Позов про усунення порушень, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню, якщо позивач доведе, що він є власником земельної ділянки, і що діями відповідача порушується його право власності. Для цього, крім правовстановлюючих документів на земельну ділянку необхідно буде представити суду докази, що підтверджують факт порушення закону (технічних норм і правил), а також докази порушення прав позивача.

Наведені обставини дають підстави стверджувати, що позивачкою, в силу ст.ст. 80, 81 ЦПК України, не доведено порушення її прав з боку відповідача на володіння і користування належною їй земельною ділянкою, що виразилося, на її думку, у порушенні меж та створенні ним певних перешкод.

Щодо визначення порядку користування земельною ділянкою, колегія суддів вважає, що позивачкою обрано невірний спосіб захисту свого права, оскільки такий порядок по суті встановлено державними актами на право приватної власності на землю, відповідно до яких визначено площу, конфігурацію земельних ділянок та межі. Позивачка зазначила, що вона з сестрою користувалась земельними ділянками саме згідно державних актів і спору між ними не виникало.

Усунення перешкод в користуванні власністю є належним способом захисту порушених прав у цьому випадку, проте позивачкою цих обставин доведено не було.

Вимоги позивачки про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини житлового будинку, господарських приміщень та спірної земельної ділянки є безпідставними з огляду на таке.

Як на підставу визнання оспорюваного правочину недійним, позивачка посилається на те, що він порушує її право володіння та користування сараєм та погребом, оскільки за згаданим договором було відчужено вказані господарські будівлі, які згідно договору про поділ часток житлового будинку від 14.09.2006 року відносяться до квартири № 2, належної ОСОБА_3 та проданої в подальшому ОСОБА_2

Встановлено, що за договором купівлі-продажу від 22 вересня 2006 року ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_2 належну їй 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями по вул.Байка, 45 в с.Левків Житомирського району Житомирської області та земельну ділянку площею 2650 кв.м. за цією ж адресою. Зі змісту договору вбачається, що волевиявлення сторін договору є вільним та усвідомленим, його укладення відповідає їх інтересам.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно договору поділу часток житлового будинку в натурі від 14.09.2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, останній відійшли наступні приміщення та будівлі у домоволодінні: коридор 2-1 площею 4,3 м2, кухня площею 14,1 м2; кімната 2-3 площею 20,5м2; сарай літера "Б", погріб літера "Г", огорожа № 1, що складає квартиру № 2.

Відповідно, ОСОБА_1, відійшли наступні приміщенням та будівлі: І веранда площею 8,2 м2; кухня 1-1 площею 7,2 м2; кладова 1-2 площею 3,7 м2; кімната 1-3 площею 8,7 м2; кімната 1-4 площею 12,4 м2; сарай літера "В"; погріб літера "Д"; уборна літера "У" та огорожа № 2, що складає квартиру № 1.

Тобто, зі змісту вказаного договору вбачається наявність на території домоволодіння двох сараїв та двох погребів.

Разом з тим, проведеними у справі експертизами та актом обстеження названого домоволодіння підтверджується наявність лише одного сараю та одного погребу, розташованих на його території та які були відчужені ОСОБА_3 на користь відповідача.

Наведені обставини безумовно свідчать про порушення права власності позивачки на 1/2 частини сараю та погребу, однак не спростовують законності набуття права власності на ці будівлі відповідачем.

З огляду на викладене, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є належним, оскільки договір купівлі-продажу від 22 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є похідним від договору поділу часток житлового будинку в натурі від 14.09.2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку захист порушеного права може бути здійснено шляхом оспорення саме договору поділу часток житлового будинку в натурі від 14.09.2006 року, що в подальшому може мати наслідком визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Водночас, наявність юридичної невідповідності у договорі купівлі продажу частини будинку та земельної ділянки, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, не свідчить про фактичне порушення прав позивачки, оскільки відповідачем визнається факт наявності права у ОСОБА_1 на половину сараю та погребу. Згідно державних актів на право приватної власності на землю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 частина земельної ділянки біля житлового будинку та господарських споруд знаходиться у спільному користуванні, а тому кожна із сторін має до них вільний доступ.

Заявляючи вимогу про виділення в натурі земельних ділянок, зазначених у позовній заяві, позивач фактично просить суд змінити цільове призначення земельної ділянки площею по 0,265 га, що на підставі державного акту серії ЖТ 08-12 № 000470 від 26 жовтня 2000 року належить їй на праві приватної власності, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства по вул.Байка, 45 в с.Левків Житомирського району, виділивши їй в натурі земельні ділянки площами 0,125 для обслуговування житлового будинку та площею 0,149 га для ведення особистого селянського господарства за вказаною вище адресою.

Згідно з частиною першою статті 20 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ч. 3 цієї статті, зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок.

Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться: щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту - сільською, селищною, міською радою; щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів - районною державною адміністрацією, а щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, що не входять до території району, або в разі якщо районна державна адміністрація не утворена, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією.

Оскільки питання про зміну цільового призначення ділянки вирішується відповідним органом місцевого самоврядування, до якого ОСОБА_1 відповідне звернення не вносилось, як то передбачено вимогами ст. 20 ЗК України, та з урахуванням того, що суд не вправі перебирати на себе такі функції позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для з скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного, враховуючи неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 07 серпня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09.11.2018.

Головуючий Судді