Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 758/9023/17-ц

провадження № 61-26816св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: управління поліції в метрополітені Національної поліції в м. Києві, ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду м. Києва в складі судді Семенюк Т. А. від 18 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління поліції в метрополітені Національної поліції в м. Києві, ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва в складі судді Васильченко О. В. від 09 серпня 2017 року позовну заяву повернуто позивачу.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 вересня 2017 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали Подільського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що разом з апеляційною скаргою апелянт подав клопотання про звільнення від сплати судового збору, посилаючись на складний майновий стан. Чинним законодавством суду надано право, зокрема, звільнити особу від оплати судових витрат за наявності належних даних про майновий стан заявника. Судом указано, що надані ОСОБА_1 копії відповідей з Пенсійного фонду України та відомості з ДФС України не свідчать про майновий стан заявника, який би унеможливлював сплату ним судового збору за подання апеляційної скарги, або вказував на те, що при його сплаті заявника буде поставлено у скрутне матеріальне становище, у зв'язку із чим підстави для задоволення клопотання про звільнення від сплати судового збору відсутні. Оскільки особа, яка подала апеляційну скаргу не сплатила судовий збір за вчинення указаної процесуальної дії у розмірі 320 грн, апеляційну скаргу слід залишити без руху та надати строк для усунення її недоліків протягом п`яти днів з дня отримання ухвали апеляційного суду.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення в частині відмови у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції проігноровано інформацію про перебування скаржника на обліку в Подільському районному центрі зайнятості як такого, що шукає роботу, а також відомості з Державної фіскальної служби України та Пенсійного фонду України, які, на думку скаржника, підтверджують відсутність у нього доходів протягом 2016-2017 років. Судом апеляційної інстанції, на думку скаржника, порушено його право на доступ до правосуддя.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Судами встановлено, що ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року позовну заяву повернуто позивачу, у зв'язку із несплатою судового збору за подання позову у даній справі та відсутності підстав для звільнення позивача від сплати судового збору, у зв'язку із недоведеністю особою його майнового стану станом на момент подання позову.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити до районного суду для продовження розгляду, вважаючи, що судом порушено норми процесуального права.

Разом з апеляційною скаргою апелянт подав клопотання про звільнення від сплати судового збору, посилаючись на майновий стан.

Умовами статті 82 ЦПК України в редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги, визначено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати.

Таким чином, звільнити від сплати судового збору суд може за наявності даних про майновий стан заявника.

Апеляційним судом установлено, що надані ОСОБА_1 копії відповідей з Пенсійного фонду України та відомості з Державної фіскальної служби України не свідчать про майновий стан заявника, який би унеможливлював сплату ним судового збору за подання апеляційної скарги станом на момент її подання, або вказував на те, що при його сплаті заявника буде поставлено у скрутне матеріальне становище, у зв'язку із чим підстави для задоволення клопотання про звільнення від сплати судового збору відсутні.

Відповідно до частини другої статті 297 ЦПК України в указаній редакції до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 295 цього Кодексу застосовується положення статті 121 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 121 ЦПК України у відповідній редакції суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119, 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Матеріали справи містять також ухвалу апеляційного суду м. Києва в складі судді Семенюк Т. А. від 18 жовтня 2017 року, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Указана ухвала апеляційного суду про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги, у зв'язку із невиконання вимог закону щодо оплати судового збору, ОСОБА_1 не оскаржена.

Повно та всебічно дослідивши обставини щодо виконання особою, яка подала апеляційну скаргу, вимог щодо форми і змісту скарги, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судових витрат за подання апеляційної скарги, у зв'язку із недоведенням останнім свого майнового стану на момент подання апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без руху та надання строку для усунення її недоліків, що відповідало вимогам чинного процесуального законодавства на момент постановлення оскарженої ухвали.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції інформації про перебування скаржника на обліку в Подільському районному центрі зайнятості як такого, що шукає роботу, а також відомості з Державної фіскальної служби України та Пенсійного фонду України, які, на думку скаржника, підтверджують відсутність у нього доходів протягом 2016-2017 років спростовуються змістом наданих скаржником довідок, матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.

Згідно оцінених судом апеляційної інстанції відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, наданих Державною фіскальною службою України, у ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2015 року по 31 грудня 2016 року відсутня інформація про доходи.

Відповідно листа Пенсійного фонду України від 10 липня 2017 року, який враховано судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 повідомлено про неможливість надання даних з облікової картки Державного реєстру застрахованих осіб за 2016-2017 роки, у зв'язку із відсутністю відповідної інформації.

Згідно листа Пенсійного фонду України від 26 липня 2017 року, який також оцінено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 також повідомлено про те, що станом на 25 липня 2017 року відомості щодо ОСОБА_1 в Державному реєстрі застрахованих осіб загальнообов'язкового державного соціального страхування за період з 01 січня 2016 року до моменту надання указаної відповіді відсутні.

Інших доказів на підтвердження свого майнового стану та неможливості сплати ним судового збору за подання апеляційної скарги від 28 серпня 2017 року ОСОБА_1 апеляційному суду не надав.

Указані відомості з Державної фіскальної служби України та Пенсійного фонду України не містять даних про майновий стан ОСОБА_1 станом на момент подання апеляційної скарги від 28 серпня 2017 року, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції, на думку скаржника, порушено його право на доступ до правосуддя.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Дане положення кореспондується зі статтею 55 Конституції України в якій закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб та право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Реалізується право особи на захист у суді шляхом подачі позову до суду, яка підлягає оплаті судовим збором.

У статей 1 та 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній станом на момент подання апеляційної скарги) визначено, що судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат та справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету» («Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), № 28249/95, ЄСПЛ від 19 червня 2001 року).

Разом з тим, в указаному рішенні від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року).

Для уникнення створення особі перешкод для доступу до правосуддя у вигляді неможливості сплати судового збору законодавством передбачено наступні процесуальні механізми забезпечення судового розгляду поданих особами процесуальних документів у випадку складності для таких осіб оплатити визначену законом суму судового збору повністю: відстрочення сплати судових витрат, розстрочення сплати судового збору, зменшення розміру необхідних до сплати судових витрат, звільнення від його сплати.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою у даній справі ОСОБА_1 вважав єдиним можливим із передбачених законом указаних засобів саме звільнення його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Проте, право суду застосувати один із указаних механізмів не є необмеженими.

Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про судовий збір» в редакції чинні на момент подання апеляційної скарги) враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Підставою для вчинення судом зазначених в указаній нормі дій є врахування ним майнового стану сторони.

Обґрунтування пов'язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, покладається на заінтересовану сторону.

ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору за подання відповідної апеляційної скарги у встановлених законом розмірах і в строки.

У зв'язку із зазначеним апеляційний суд був позбавлений можливості задовольнити заяву ОСОБА_1 саме про звільнення його від сплати судового збору.

При цьому, за наслідками неодноразового роз'яснення позивачу судами попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення його заяви про звільнення від сплати судового збору, ОСОБА_1 не скористався правом подати клопотання про відстрочення, розстрочення або зменшення суми сплати судового збору, що є виключено його правом, як заінтересованої сторони.

Враховуючи імперативний характер відповідних норм цивільного судочинства, суд позбавлений права самостійно вирішити питання щодо стягнення судового збору у інший спосіб, ніж той, який ініціював учасник справи і який передбачений положеннями ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів Верховного Суду вважає, що особа, яка подала апеляційну скаргу, не скористалась усіма передбаченими ЦПК України правами вирішити питання щодо стягнення судового збору у передбачений законом спосіб, що свідчить про відсутність порушення її права на доступ до правосуддя, яке передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 вересня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик