22 листопада 2018 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря Кудряшової Ю.І., розглянувши у залі суду у м. Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 01.08.2005 року, виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради.
У квартирі за вказаною адресою зареєстровані відповідачі по справі: син позивача ОСОБА_2 та сестра позивача ОСОБА_3, однак відповідачі не проживають у вказаній квартирі, їх особистих речей у квартирі не має. Реєстрація Відповідачів за зазначеною адресою створює певні складнощі позивачу у розпорядженні квартирою, позивач несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, у зв'язку з цим, просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.
Ухвалою суду від 03.10.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.
В судове засідання позивач не з'явився, представником позивача подано письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, без проведення фіксування судового процесу, у якій він зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити їх в повному обсязі.
Відповідачі у судове засідання повторно не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки у судове засідання суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності суду не надали, відзив на позов не надали.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
У зв'язку з чим, на підставі ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 01.08.2005 року, виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7972645 від 04.08.2005 року, виданим ОП „ЗМБТІ".
Як вбачається з матеріалів справи крім власника ОСОБА_1 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується наданою інформацією на запит суду Департаментом реєстраційних послу Запорізької міської ради від 28.09.2018 року вих. № 01-17/02/6119.
В ході розгляду справи, судом встановлено обґрунтовані дані, які підтверджують, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають за адресою: АДРЕСА_1.
На підставі аналізу досліджених доказів, суд дійшов висновку про підтвердження обставин, викладених позові, та обґрунтованість доводів позивача що підстав визнання відповідачів такими, що втратили право користування жиловим приміщенням, яке належить йому на праві власності.
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положенням ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник має право прохати усунути перешкоди у користуванні власністю.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для особистого проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і мають право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
Згідно роз'яснень у п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.
У постанові Верховного суду України від 16.01.2012 р. зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі „Ятрідіс проти Греції" зазначив, що володіння майном повинно бути законним.
Таким чином, з аналізу вище зазначених норм вбачається, що якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав.
Враховуючи, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають в спірному житлі більше одного року без поважної причини, їх реєстрація в зазначеній квартирі порушує права ОСОБА_1 як власника майна, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 704,80 гривень у рівних частках.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 223, 247. 263-265, 223, 280-284, 352-355 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_1), ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3, адреса: АДРЕСА_1) про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити у повному обсязі.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок.
Копію заочного рішення направити сторонам, які не з'явились в судове засідання, в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня отримання його копії.
Суддя: В.В.Калюжна