АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.04.2018 року м. Одеса

справа №522/16200/17

провадження №22-ц/785/1765/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Сідлецької Ю.С.,

учасники справи:

позивач - квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2017 року у складі судді Шенцевої О.П.,

ВСТАНОВИВ:
У серпні 2017 року квартирно-експлуатаційний відділ м.Одеси Міністерства оборони України (далі-КЕВ м.Одеси) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 є працівником КЕВ м.Одеси та проживає у кімнаті АДРЕСА_1 , куди була розміщена для тимчасового проживання. Дане приміщення знаходиться в аварійному стані, не відноситься до житлового, не призначено для постійного проживання та має статус адміністративної будівлі «штаб». Крім того, будівля № 3 підпадає під пляму забудови та підлягає знесенню відповідно до договору № 227/УПБ-70Д про будівництво житла в порядку пайової участі для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей на земельній ділянці, орієнтовною площею 2,5 га, яка розташована на території військового містечка № НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , укладеного 17 листопада 2004 року між Міністерством оборони України та товариством з обмеженою відповідальністю «УВГП-Система» (далі-ТОВ «УВГП-Система»).

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні КЕВ м.Одеси права користування та розпорядження кімнатою № 24, площею 36 кв.м в будівлі № 3 військового містечка № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 шляхом звільнення цього приміщення на підставі ст.ст.387,391,396 ЦК України (а.с.2-5).

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнала, посилаючись на те, що з 2002 року їй, як працівнику військової частини НОМЕР_2 , була надана кімната у гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , де вона проживає до теперішнього часу, а тому вона може бути виселена лише з наданням їй іншого жилого приміщення (а.с.19-21).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2017 року позов КЕВ м.Одеси задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні КЕВ м.Одеси права користування та розпорядження кімнатою АДРЕСА_3 шляхом звільнення цього приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КЕВ м.Одеси витрати по сплаті судового збору в сумі 1600 гривень (а.с.79-81).

Задовольняючи позов КЕВ м.Одеси, суд першої інстанції керувався нормами ст.ст.316,317,379,386,391 ЦК України та виходив із того, що спірне приміщення не може бути житлом фізичної особи, оскільки воно як гуртожиток чи як інше житлове приміщення в органах місцевого самоврядування у встановленому законом порядку не зареєстровано, відноситься до нежитлових приміщень, що не призначено для постійного проживання, тому відповідач не має жодних правових підстав утримувати спірне приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у позові (а.с.84-86).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення застосував норми ЦК України, в той час як виниклі між сторонам правовідносини регулюються нормами ЖК Української РСР. Зокрема, заявниця зазначила, шо суд не врахував, що рішенням житлової комісії в/ч НОМЕР_2 від 17 червня 2005 року їй була надана житлова кімната АДРЕСА_4 , де вона проживає до теперішнього часу. Вказане приміщення відповідно до рішення виконкому Одеської міської ради за № 363 від 26 вересня 2013 року має статус житлового будинку, а тому вона не може бути виселена без надання іншого житлового приміщення, що відповідає санітарним і технічним вимогам, у межах одного населеного пункту.

Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи представник позивача в судове засідання не з`явився, клопотання про поважність причин неявки в суд апеляційної інстанції не подав, що відповідно до правил ч.2 ст.366 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у його відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло»-це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У п.44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Апеляційним судом встановлено, що з 30 січня 1980 року по 17 квітня 2000 року ОСОБА_1 перебувала на військовому обліку, з 1990 року по 1996 рік працювала у штабі Одеського військового округу, з 1996 року по 2007 рік працювала у військовій частині НОМЕР_2 , з 15 жовтня 2007 року по теперішній час перебуває у трудових відносинах з КЕВ м.Одеси (а.с.25,26,156-162).

З 23 січня 2002 року відповідач зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.7,32 зворот, 33).

У сенсі положень ст.ст. 1-4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» будівлі військового містечка № НОМЕР_1 , розташовані по АДРЕСА_2 , як державне майно, що має статус військового майна, знаходилось в експлуатації військової частини НОМЕР_2 та за актом прийому-передачі було передано на баланс та в експлуатацію до КЕВ м.Одеси.

Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_2 від 26 серпня 2002 року ОСОБА_3 була надана кімната АДРЕСА_6 (а.с.29).

Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_2 від 17 червня 2005 року ОСОБА_3 була надана кімната №7 у блоці № 3 гуртожитку № 1 у військовому містечку № НОМЕР_1 (а.с.30).

06 листопада 2014 року ОСОБА_1 виданий спеціальний дозвіл на проживання в кімнаті АДРЕСА_7 (а.с.31).

В суді апеляційної інстанції відповідач пояснила, що з 2002 року до теперішнього часу вона незмінно проживала лише в одній кімнаті гуртожитку №3 у військовому містечку № НОМЕР_1 , що нумерація кімнат та нумерація гуртожитку штучно змінювалися кожного разу після призначення нового командира військової частини НОМЕР_2 .

З наявних в матеріалах справи копій квитанцій вбачається, що з 2014 року по 2017 рік ОСОБА_1 сплачувала комунальні послуги, отримані за адресою: кімната АДРЕСА_1 , з 2004 року по 2013 рік - компенсацію та квартплату за проживання в службовому приміщенні (а.с.35-42, 43-54).

З довідки територіальної профспілкової організації № 2 професійної спілки працівників Збройних Сил України від 14 вересня 2017 року за № 42 вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на черзі квартирного обліку у житловій комісії (протокол № 47 від 01 червня 2005 року) а.с.58.

З 20 листопада 2003 року ОСОБА_1 складом сім`ї дві особи (вона та онука) перебуває на квартирному обліку у секторі обліку та розподілу житла Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за загальною групою і станом на 01 січня 2017 року черговий номер 3964, з 01 листопада 2006 року включена в першочергову групу, черговість №1649 (а.с.55).

25 листопада 2004 року між Міністерством оборони України та ТОВ «УВГП-Система» був укладений договір №227/УПБ-70Д про будівництво житла в порядку пайової участі для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей на земельній ділянці, орієнтовною площею 2,5 га, яка розташована на території військового містечка № НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 (а.с.57).

Окремим дорученням Міністра оборони України №13634/з від 10 листопада 2014 року постановлено вжити невідкладні заходи щодо виселення мешканців, які безпідставно займають будівлі, що підпадають під пляму забудови відповідно до вищезазначеного договору.
Листом КЕВ м.Одеси від 11 серпня 2017 року ОСОБА_1 попереджена про необхідність звільнення займаного нежитлового приміщення кімнати № 24 в будівлі № 3 військового містечка № НОМЕР_1 та їй запропоновано альтернативне житлове приміщення кімната № НОМЕР_3 у будівлі № 21 (казарма) військового містечка № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_8 (а.с.8).

Звертаючись до суду з даним позовом, КЕВ м.Одеси виходив з того, що будівля № 3 військового містечка № НОМЕР_1 АДРЕСА_2 обліковується та використовується як штаб.

При цьому, саме позивач надав суду витяг зі звіту ТОВ «Бюро консалт сервис» про технічний стан основних несучих і огороджувальних будівельних конструкцій одноповерхової будівлі гуртожитку № 3 на території військового містечка № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , згідно висновків якого об`єктом дослідження була будівля гуртожитку № 3, середньозважений фізичний знос якого склав 81 %, що відповідає «аварійному» стану будівлі (а.с.11-12).

З індивідуальної картки обліку будівлі вбачається, що будівля під №3 побудована у 1952 році, найменування будівлі «казарма», фактичне використання будівлі «штаб», яка станом на 01 січня 2013 року мала загальну площу 672 кв.м., в тому числі житлову-467 кв.м, штабну-42 кв.м., кількість кімнат-18 шт. (а.с.10)

В індивідуальній картці обліку будівлі будівля під №3 за зазначеною адресою рахується як казарма, а фактичне використання «штаб» (а.с.10).

В генплані військового містечка № НОМЕР_1 будівля під №3 значиться як гуртожиток, має загальну площу 672 кв.м., в тому числі житлову-467 кв.м (а.с.69). На території військового містечка № НОМЕР_1 з числа житлових приміщень, розташовані два гуртожитки (будівлі під номерами 3 та 10) та чотири житлових будинків під номерами 48,50,52 та 53.

Відповідно до ч.2 ст. 127 ЖК Української РСР статус гуртожитку будівля набуває після реєстрації її виконавчим комітетом місцевої ради.

Особливий правовий режим гуртожитків обумовлений їх функціональним призначенням, яке полягає у забезпеченні тимчасовим житлом фізичних осіб. У сфері житлового права гуртожитком визначається спеціально споруджений або переобладнаний для цієї мети жилий будинок (частина будинку), який зареєстрований як гуртожиток у виконавчому органі відповідно ради або державній адміністрації і призначений для тимчасового проживання громадян у період роботи (служби), навчання.

Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737, передбачено, що під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки, казарми та інші будівлі, які мають бути зареєстровані у виконавчому органі сільських, селищних, міських, районних у містах рад або районній державній адміністрації (п.5.1); казарми це будівлі, розташовані на територіях військових містечок, які переобладнані для тимчасового проживання військовослужбовців та не зареєстровані в органах місцевого самоврядування як об`єкти житлового фонду (п.6.1); за рішенням Міністра оборони України може бути порушено клопотання перед місцевою радою (відповідною державною адміністрацією) про реєстрацію казарми як гуртожитку чи житлового будинку.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається із змісту рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 26 вересня 2013 року за № 363 змінено статус гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та присвоєно статус житлового будинку (а.с.68).

На підставі наданих сторонами доказів колегія суддів вважає, що відповідач з січня 2002 року, тобто більше ніж 16 років, на законних підставах проживала в гуртожитку, статус якого змінено на житловий будинок ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч.5 ст.132 ЖК Української РСР осіб, які проживають у гуртожитках, виселяють також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок ( жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення.

Згідно ст.110 ЖК Української РСР громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, якщо:

?будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, підлягає знесенню;

?будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом;

?будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий.

Офіцерів, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби Збройних Сил СРСР і прирівняних до них осіб, звільнених з дійсної військової служби у відставку або в запас, а також осіб, які проживають разом з ними, може бути виселено із займаних ними жилих приміщень у військових містечках з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення. У такому ж порядку підлягають виселенню з військових містечок інші особи, які втратили зв`язок із Збройними Силами СРСР.

Як зазначалось вище позов заявлено КЕВ м.Одеси на підставі ст.ст.387,391,396 ЦК України.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем:

- заявлено вимоги про усунення перешкод в користуванні приміщенням шляхом звільнення приміщення на підставі норм ЦК України, які на спірні правовідносини не поширюються;

- не доведено, що приміщення, яке з 2002 року займає ОСОБА_1 , не є житлом у контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.

Тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову КЕВ м.Одеси у позові.

Керуючись ст.ст.367,376,382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2017 року скасувати.

У задоволенні позову квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 квітня 2018 року.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков