АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Попазовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, застосування реституції,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 28.09.2007 року між ним та ПАТ КБ ПриватБанк (банк) був укладений кредитний договір №107119, при укладанні якого банком було порушено Правила надання інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Під час укладення договору банк приховав від позичальника повну та достовірну інформацію щодо реальної процентної ставки та кінцевої сукупності вартості кредиту. В липні 2015 року позивачу стало відомо про існування заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з нього заборгованості за вказаним кредитним договором, ухвалою суду від 06.10.2015 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Під час перегляду справи, яка перебуває в провадженні Індустріального суду м. Дніпропетровська , за клопотання позивача була призначена та проведена судово-економічна експертиза та в результаті проведення експертного дослідження було встановлено, що кредитний договір №107119 не відповідає вимогам п.п. 3.1, 3.3, 3.4, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, графік платежів до договору не відповідає вимогам п.п. 3.1, 3.2, 3.3 Правил, та реальна процента ставка за договором становить 25,85 % річних. ОСОБА_2 також зазначив, що кредитний договір через значну кількість несправедливих умов та наявності недостовірної інформації порушує принцип рівності сторін договору. Тому позивач просив визнати кредитний договір №107119 від 28.09.2007 року, укладений між ним та ПАТ КБ ПриватБанк, недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Згідно абз. 3 п. 3 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Також п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст.ст. 128-130 ЦПК України, що стверджується письмовою розпискою представника ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 та представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на аркуші 145.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 28.09.2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитній договір №107119, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 22500,00 дол. США на придбання автомобіля з кінцевим терміном повернення до 27.09.2013 року (а.с. 91-97).

За змістом п. 2.2.3 позичальник зобовязаний здійснювати погашення кредиту в дату сплати згідно Графіку погашення, зазначеному в Додатку №1, з врахуванням пункту 4.13 даного договору.

Пунктом 2.3.1 вказаного вище кредитного договору погоджено, що банк має право збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. При цьому, банк за 20 днів до вступу в силу змін процентної ставки, направляє позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки, до якого також додається графік погашення кредиту і відсотків розрахований з врахуванням нової процентної ставки.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 договору за користування кредитом в період з дати списання коштів з поточного рахунку до дати погашення кредиту згідно до п.п. 1.3, 2.2.3, 2.4.1, 4.13 договору, а також Графіку погашення кредиту та процентів, наведеного в Додатку №1 до договору, позичальник сплачує банку проценти в розмірі 16% річних. Сплата процентів за користування кредитом, визначених в п.4.1. договору, здійснюється в дату сплати процентів (кожного поточного місяця) згідно до Графіку погашення. При несплаті процентів в зазначений строк, вони вважаються простроченими.

Пунктом 4.3 передбачено, що при порушенні позичальником зобовязань з погашення кредиту, передбачених п.п. 1.3, 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.13 даного договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом в розмірі 32,00% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

За змістом п. 4.5 кредитного договору №107119 від 28.09.2007 року позичальник сплачує банку винагороду за відкриття рахунку в розмірі 7 грн. в день укладення даного договору.

Згідно п. 4.7 кредитного договору №107119 від 28.09.2007 року позичальник сплачує банку винагороду за оформлення кредитного договору в розмірі 3% від суми кредиту, яка сплачується одноразово в день укладення кредитного договору.

Додатком №1 до кредитного договору №107119 від 28.09.2007 року сторонами погоджено «Графік погашення кредиту та процентів», яким визначено строки та розмір платежів (погашення тіла кредиту та процентів), які позичальнику необхідно сплачувати на виконання своїх зобовязань за договором (а.с. 98-99).

Крім того, «Графік погашення кредиту» містить інформацію, щодо сукупної вартості кредиту, яку позичальник мав би сплатити відповідачеві за умови належного виконання зобовязань, а саме, загальна сума кредиту складає 35370,06 дол. США, з яких сума платежів по погашенню тіла кредиту становить 25500,00 дол. США, сума погашення процентів - 12870,06 дол. США (а.с. 99).

Також встановлено, що ОСОБА_2 з дати укладення договору до січня 2010 року здійснював погашення кредиту та процентів, що підтверджується детальним розрахунком заборгованості за кредитним договором №107119 від 28.09.2007 року, станом на 20.02.2017 року (а.с. 86-90).

Згідно висновку судово-економічної експертизи №12/02/2016 від 19.10.2016 року, проведеної судовим експертом ОСОБА_5 в порядку розгляду цивільної справи №0417/2139/2012, (по першому питанню) кредитний договір №107119 від 28.09.2007 року не відповідає вимогам п. 3.1, п. 3.3, п. 3.4 та п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки у вказаному кредитному договорі не зазначені способи погашення кредиту та процентів за ним, тарифи банку, які має сплатити позичальник при погашенні кредиту та процентів за кредитом, методика, яка використовуються банком для визначення валютного курсу, комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним; попередження про валютні ризики, які несе споживач під час виконання зобов'язань за кредитним договором, перелік і розмір фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб, сукупна вартість кредиту в процентному значенні та в грошовому виразі, у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту (а.с. 18-29).

По другому питанню вказаним вище висновком було також встановлено, що графік платежів до кредитного договору №107119 від 28.09.2007 року не відповідає вимогам п. 3.1, п. 3.2, п. 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки у вказаному графіку не зазначені вартість супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, пов'язані з кредитним договором (наданням, обслуговуванням та погашенням), які повинні бути здійснені споживачем на користь банку та на користь третіх осіб; сукупна вартість кредиту в процентному значенні та в грошовому виразі, у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Також в результаті проведеного дослідження судово-економічної експертизи №12/02/2016 від 19.10.2016 року встановлено, що реальна процентна ставка по кредитному договору №107119 від 28.09.2007 року складає 25,85 % річних, абсолютне значення подорожчання кредиту - 18218,95 дол. США.

Частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Колегія наголошує, що, згідно зі статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У даній справі встановлено, що стверджується письмовими матеріалами, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, що стверджується представленим відповідачем розрахунком заборгованості (а.с. 86-90); кожен аркуш кредитного договору (договір містить, зокрема, умови про відсоткову ставку, про розмір щомісячної суми мінімально необхідного платежу тощо) підписаний особисто позивачем, що останнім не оспорюється. Крім того, позивачем не оспорюється і факт отримання у 2007 році кредитних коштів, у відповідності до умов укладеного договору, а також не оспорюється факт користування кредитними коштами до цього часу, понад десять років.

Встановлення судовою експертизою у висновку №12/02/2016 від 19.10.2016 року реальної процентної ставки по кредитному договору №107119 від 28.09.2007 року в розмірі 25,85% річних, та абсолютного значення подорожчання кредиту в сумі 18218,95 дол. США - на думку судової колегії, не є безумовною підставою для визнання зазначеного кредитного договору недійсним у повному обсязі.

Приймаючи до уваги достовірне встановлення фактів отримання позивачем кредитних коштів у повному обсязі, користування кредитними коштами до цього часу, періодичне виконання позивачем умов кредитного договору у період з 2007 року по 2010 рік включно; враховуючи зміст ч. 5 .ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», де передбачено альтернативу визнанню договору недійсним у вигляді зміни умов договору, що є несправедливими, - суд приходить до висновку, що визнання кредитного договору недійсним, у даному випадку, є надмірним, призведе до порушення прав та законних інтересів кредитора, який належним чином, добросовісно виконав умови кредитного договору в частині надання позивачу кредитних коштів. Крім того, недійсність окремої умови договору не тягне за собою недійсність усієї угоди.

Враховуючи, що позовні вимоги про визнання недійсними певних умов кредитного договору або внесення змін до відповідних пунктів договору позивачем не заявлені, колегія дійшла висновку про необхідність відмови у задоволення позову про визнання недійсним кредитного договору у цілому.

Колегія звертає увагу, що позивач не позбавлений можливості звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів з іншим позовом, з інших підстав.

Твердження місцевого суду про те, що наведений вище висновок судово-економічної експертизи №12/02/2016 від 19.10.2016 року не відповідає вимогам п. 2.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень затвердженої Наказом МЮУ 08.10.1998 №53/5 (зі змінами та доповненнями), де, зокрема, передбачено, що експерту забороняється вирішувати питання, які виходять за межі спеціальних знань експерта та зясування питань права і надавати оцінку законності проведення процедур, регламентованих нормативно-правовими актами, - не є обґрунтованим та мотивованим, тому не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, що, однак, не спростовує правильність наведених вище висновків апеляційного суду про необхідність відмовити у задоволенні позову у повному обсязі; не може бути скасоване законне та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального чи процесуального права, що призвели до неправомірного вирішення справи по суті.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, враховуючи правильне застосування місцевим судом положень статті 88 ЦПК України, в редакції, що діяла по 14.12.2107 року, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді