Дата документу 07.11.2018 Справа № 336/7277/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/7277/17 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/386/18 Дмитрюк О.В.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Дашковської А.В.

Онищенко Е.А.

За участю секретаря: Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - виконавчий комітет Терсянської сільської Ради Новомиколаївського району Запорізької області про визнання договору дарування та державної реєстрації права власності на земельну ділянку недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся о суду з позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - виконавчий комітет Терсянської сільської Ради Новомиколаївського району Запорізької області про визнання договору дарування та державної реєстрації права власності на земельну ділянку недійсними, посилаючись на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської Ради від 27.04.2000 року № 175/103 та Державного акту на право приватної власності на землю від 30.05.2000 року, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 600, 30.05.2000 року ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0503 гектарів на території АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

13.09.2005 року між ним та його матір'ю ОСОБА_4 був укладений договір дарування, п.1 якого передбачено, що дарувальниця подарувала, а обдарований прийняв в дар 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1, з відповідною часткою господарчих та побутових будівель і споруд.

Частиною 2 пункту 1 договору дарування було передбачено, що житловий будинок, частка якого дарується, знаходиться на земельній ділянці розміром 500 м.кв.

21.09.2005 року ОП ЗМБТІ зареєструвало його право власності на 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 про що видало витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.09.2005 року № 8411675, реєстраційний номер 1162007.

Після укладення договору дарування право власності на зазначений вище будинок та споруди перейшло до двох осіб: 7/10 частин перейшло у його власність, а 3/10 частини у власність відповідача ОСОБА_4

У червні 2016 року він дізнався, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2016 року у справі № 336/2087/16-ц було задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 Встановлено порядок користування земельною ділянкою загальною площею 0,0503 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до плану поділу земельної ділянки, виконаного фізичною особою-підприємцем.

Р1 частина земельної ділянки площею 0,02515 га знаходиться у користуванні ОСОБА_5, що складає ділянку від загальної площі 0,0503.

Р2 частина земельної ділянки площею 0,2515 га знаходиться у користуванні ОСОБА_4, що складає ділянку від загальної площі 0,0503.

З рішення суду він дізнався, що 24.04.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування 3/10 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, також про укладення договору дарування 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0503 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1505.

Із зазначеного вище випливає, що ОСОБА_4, яка ще 13.09.2005 року за договором дарування подарувала йому 7/10 частин будинку, внаслідок чого на підставі ч.1 ст.377 ЦК України в кореспонденції з ч.4 ст.120 ЗК України в редакціях, що діяли на момент набуття ним права власності на 7/10 частин будинку, він набув у власність також і 7/10 частин зазначеної земельної ділянки, на якій був розташований цей будинок та споруди, незаконно та безпідставно подарувала ОСОБА_5 1/2 частину земельної ділянки, а собі залишила 1/2 частину цієї земельної ділянки, не заважаючи на те, що після укладення з ним договору дарування у власності ОСОБА_4 залишилося лише 3/10 частини земельної ділянки.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19.10.2016 року у справі № 336/2087/16-ц було задоволено його апеляційну скаргу, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2016 року скасовано та відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні її позову до ОСОБА_4 про визнання порядку користування земельною ділянкою.

Враховуючи, що ОСОБА_4 не мала права укладати з ОСОБА_5 договір дарування 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0503 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, оскільки на час укладання договору дарування 7/10 частин зазначеної земельної ділянки належали йому, 3/10 частин перейшли до ОСОБА_5 одночасно з укладанням договору між ними договору дарування 3/10 частин будинку, то зазначений договір дарування є недійсним, оскільки ОСОБА_4 незаконно подарувала належне йому за законом майно.

З наведених підстав, також слід застосувати реституцію, шляхом визнання недійсною державної реєстрації зазначеної земельної ділянки за ОСОБА_5

Посилаючись на викладені обставини, просив суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0503 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що був укладений 24.05.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Кияницею Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1505; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0251 га, АДРЕСА_1, проведену 11.10.2017 року виконавчим комітетом Тесянської сільської Ради Новомиколаївського району Запорізької області за ОСОБА_5, номер запису про право власності: 22859742; скасувати державну реєстрацію права власності на 1/1 земельної ділянки, площею 0,0503 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, проведену 04.04.2014 року реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області за ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 30.05.2000 року, номер запису про право власності: 5283668.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не повно були встановлені та недоведені обставини, які мають значення для справи. Не враховано те, що договір дарування 1/2 частини спірної земельної ділянки від 24.05.2015 року відбувся з порушенням прав позивача. Не надано правової оцінки щодо обставин внаслідок яких позивач взагалі втратив права на всю земельну ділянку. Судом не надана оцінка плану поділу земельної ділянки, під яким підписи нотаріально засвідчені і який не є договором у розумінні діючого законодавства. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Від відповідача ОСОБА_5 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, постановлене у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, а зазначені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду, викладені в рішенні суду, та не є такими, що дають підстави скасувати прийняте рішення судом першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави, передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України, для визнання недійсним договору дарування частини земельної ділянки від 24.05.2015 року, укладеного між відповідачами, а тому не підлягають задоволенню і похідні вимоги про скасування державної реєстрації прав власності відповідачів на відповідні частини земельних ділянок.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон їх регулює.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської Ради від 27.04.2000 року № 175/103 та Державного акту на право приватної власності на землю від 30.05.2000 року, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 600, 30.05.2000 року ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0503 гектарів на території АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

13.09.2005 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1, з відповідною часткою господарчих та побутових будівель і споруд.

21.09.2005 року ОП ЗМБТІ зареєструвало право власності позивача на 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 про що видало витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.09.2005 р. № 8411675, реєстраційний номер 1162007..

24.04.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування 3/10 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, а також укладено договір дарування 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0503 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1505.

Про існування договору дарування частини земельної ділянки позивач дізнався з рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2016 року у справі № 336/2087/16-ц, яким було задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та встановлено порядок користування земельною ділянкою між сторонами.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19.10.2016 року у справі № 336/2087/16-ц було скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2016 року та відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні її позову до ОСОБА_4 про визнання порядку користування земельною ділянкою.

Відповідно до п.а та п.в ч.1 ст.81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, у разі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування, а також придбання за договором дарування.

За вимогами ст. 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з укладенням договору дарування йому 7/10 частин житлового будинку № 117 по вул. Слов'янській, останній набув право власності на вказану частину земельної ділянки за цією адресою, а укладеним 24.05.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договором дарування 1/2 частини земельної ділянки за згаданою адресою, порушені його права, як власника 7/10 частин житлового будинку та земельної ділянки, що є підставою для визнання вказаного договору недійсним та скасування державної реєстрації.

Відповідно до ст.377 ЦК України в редакції, що діяла на час укладення договору дарування від 13.09.2005 року за яким до ОСОБА_3 перейшло право власності на 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Таким чином, дарувальник ОСОБА_4 при укладанні 13.09.2005 року договору дарування 7/10 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 мала право подарувати позивачу 7/10 частин земельної ділянки чи іншу частину земельної ділянки, однак відповідний договір не укладала.

Відповідно до ст. 377 ЦК України, обдарований отримав у власність частину земельної ділянки, яка складається з земельної ділянки, зайнятої житловим будинком, будівлею або спорудою, отриманих у дар, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

У ході розгляду справи, судом першої інстанції не встановлено, що укладений 24.04.2015 року між відповідачами договір дарування 1/2 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, порушує права позивача, як власника 7/10 частин житлового будинку, який також набув право власності на відповідну частину земельної ділянки, оскільки ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 належну їй на законних підставах частину земельної ділянки, вільну від будівель ОСОБА_3

Між сторонами було укладено угоду про поділ земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, підписано сторонами та посвідчено нотаріально, що також свідчить про відсутність порушень прав позивача, як власника частини житлового будинку. З урахуванням викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави, передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України, для визнання недійсним договору дарування частини земельної ділянки від 24.05.2015 року, укладеного між відповідачами, а тому не підлягають задоволенню і похідні вимоги про скасування державної реєстрації прав власності відповідачів на відповідні частини земельних ділянок.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що спірний договір не порушує права позивача є недоведеними, оскільки підстав для визнання зазначеного правочину недійсним не надано, позивач не набув право на спірну земельну ділянку, ОСОБА_4 укладаючи договір дарування земельної ділянки діяла в межах своїх повноважень за своїм переконанням, та щодо якої мала право власності відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 виданого Запорізькою міською радою 30.05.2000 року на підставі рішення виконавчого комітету Ради № 175/103 від 27.04.2000 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 600, який чинний на час укладання спірного договору дарування.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 12 листопада 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: А.В. Дашковська

Е.А. Онищенко