ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1176/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Даниленко В.В.

при секретарі Пасько І.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ "Приват Банк" про захист прав споживача та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_2 (далі у тексті - позивач, ОСОБА_2.) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі у тексті - відповідач, ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача та стягнення моральної шкоди.

Обгрунтовуючи позов ОСОБА_2 посилався на те, що жодного кредитного договору у письмові формі, як того вимагає ст. 1055 ЦК України, з ПАТ КБ «ПриватБанк» він не укладав, а подав лише заявку на заключення кредитного договору та отримання кредитної лінії від відповідача з лімітом у 3000 грн. на споживчі цілі.

Окрім того, позивач посилався на ч. 1 ст. 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тоді як згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

ОСОБА_2 наполягав на тому, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ч. 2 ст. 1055 ЦК) і тягне за собою наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України, тобто кожна із сторін правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Зважаючи на викладене, позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір №SAMDN7145 від 16.09.2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», повернути сторони у попереднє становище, зобов'язати відповідача зарахувати в рахунок виконання зобов'язань позивача по поверненню грошових коштів 3000 грн., а також ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 689 000 грн.

Представник відповідача Стадніков Д.В. у судовому засіданні позовних вимог не визнав, подав суду письмове заперечення проти позову.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_2 16.09.2010 року отримав кредит у ПАТ КБ «ПриватБанк» у сумі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у сумі 30% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначена обставина підтверджується заявкою про умови кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна», яку ОСОБА_2 підписав 25.08.2010 року, анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 13.03.2014 року.

Зокрема у анкеті-заяві позивач підтвердив, що приєднується до Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що підписавши її ОСОБА_2 ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та правилами обслуговування по платіжним карткам, викладеним на сайті банку www.privatbank.ua; https://client-bank.privatbank.ua, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають договір банківського обслуговування.

На підтвердження факту укладання кредитного договору ОСОБА_2 свідчать: заявка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна», яку ОСОБА_2 підписав 25.08.2010 року, анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 13.03.2014 року, заява на зміну персональних даних клієнта від 16.07.2013 року, кілька фото ОСОБА_2 з карткою, роздруківка про рух грошових коштів по картці.

Згідно з п. 21. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов'язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії.

Згідно з п. 14 згаданої Постанови Пленуму при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку (ч. 1). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2).

Суд вважає, що кредитний договір між сторонами у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку укладений з дотримання ст. 207 ЦК України, зокрема зміст кредитного договору зафіксовано у вказаних вище заявці та анкеті-заяві позичальника, які викладено у письмовій формі.

Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Згідно з п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Однак, позивач ОСОБА_2 завдану йому відповідачем моральну шкоду жодним чином не обґрунтував, доказів цього суду не подав.

У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, обставини справи не підтверджені належними та допустимими засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 2,4,12,13,76-78,206,258-268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ "Приват Банк" про захист прав споживача та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: