Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 325/275/16-ц

провадження № 61-4425св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - сільськогосподарський виробничий кооператив «Агрофірма «Україна»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу сільськогосподарського виробничого кооперативу «Агрофірма «Україна» на заочне рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року у складі судді Апалькової О. М. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року у складі суддів: Осоцького І. І., Кухаря С. В., Панкеєва О. В.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до сільськогосподарського виробничого кооперативу «Агрофірма «Україна» (далі - СВК «Агрофірма «Україна») про стягнення процентів та інфляційних збитків за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Позов мотивовано тим, що рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 07 серпня 2014 року, яке набрало законної сили 15 жовтня 2014 року, з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто вартість паю у розмірі 613 289 грн 30 коп. та понесені судові витрати у розмірі 3 775 грн. Вказував, що вказане рішення суду боржником у повному обсязі не виконано, виплачено 68 675 грн 78 коп., сума невиконаного відповідачем грошового зобов'язання становить 544 613 грн 52 коп. На підставі частини другої статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов'язання, інфляційні втрати за період з 01 листопада 2014 року до 01 лютого 2016 року складають 281 875 грн 68 коп. та 3 % річних за період з 16 жовтня 2014 року до 01 березня 2016 року складають 22 470 грн 90 коп.

Посилаючись на викладені обставини, просив стягнути з відповідача суму інфляційних збитків за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 281 875 грн 68 коп. та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 22 470 грн 90 коп.

Заочним рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з СВК «Агрофірма» Україна» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 281 875 грн 68 коп. та 3 % річних у розмірі 22 470 грн 90 коп. за прострочення виконання грошового зобов'язання. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на спірні правовідносини поширюються норми частини другої статті 625 ЦК України, оскільки рішенням суду на користь позивача стягнуто з відповідача грошові кошти, які останній не сплатив, тому спір стосується порушення грошового зобов'язання визначеного судовим рішенням.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року заочне рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що задовольняючи позовні вимоги місцевий суд обґрунтовано виходив із того, що рішення суду про стягнення грошової суми є грошовим зобов'язанням, за прострочення виконання якого настає відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, СВК «Агрофірма «Україна» просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули уваги на те, що стаття 625 ЦК України розповсюджується на договірні правовідносини, які існували між сторонами до ухвалення рішення суду, проте до ухвалення рішення суду від 07 серпня 2014 року у справі № 325/58/14-ц грошових зобов'язань між СВК «Агрофірма «Україна» та ОСОБА_1 не існувало. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами спеціального законодавства, зокрема, частиною третьою статті 11, статтями 163-166 ЦК України, Законом України «Про сільськогосподарську кооперацію», Законом України «Про кооперацію». Згідно висновків Верховного Суду України у разі виходу з сільськогосподарського підприємства його члени мають право на отримання паю натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій за згодою сторін, формі. Тому спосіб одержання майнових паїв пайовиками обирається у кожному конкретному випадку, з урахуванням як побажань пайовика, так і можливостей підприємства. При ухваленні рішення від 07 серпня 2014 року у справі № 325/58/14-ц суд на власний розсуд обрав спосіб виділення ОСОБА_1 паю у грошовій формі, не врахувавши інтереси та можливості підприємства та інших власників паїв. Рішення суду про стягнення вартості паю не виконане СВК «Агрофірма «Україна» у зв'язку із скрутним матеріальним становищем підприємства.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Доводи касаційної скарги зводяться до неможливості виконання рішення суду внаслідок тяжкого матеріального стану, що не є підставою для скасування законного рішення суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

31 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 07 серпня 2014 року стягнуто з СВК «Агрофірма «Україна» на користь ОСОБА_1 вартість паю у розмірі 613 289 грн 30 коп. та судові витрати у розмірі 3 897 грн. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2014 року вказане рішення було змінено в частині судових витрат, зменшено розмір стягнутих судових витрат до 3 775 грн. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Установлено, що на час розгляду справи СВК «Агрофірма «Україна» виплачено ОСОБА_1 за рішенням суду 68 675 грн 78 коп., розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 544 613 грн 52 коп.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку зі стягненням на користь позивача вартості паю, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України та дійшли вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Доводи касаційної скарги про те, що судами при ухваленні судових рішень не враховано, що між сторонами до ухвалення рішення суду про стягнення вартості паю не існувало грошових зобов'язань, тому не можуть бути застосовані норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України) є безпідставними, оскільки згідно правової позиції ВеликоїПалати Верховного Суду, висловленої у постанові від 16 травня 2018 року (провадження № 14-16цс18) приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань.

Доводи касаційної скарги про те, що при ухваленні рішення від 07 серпня 2014 року у справі № 325/58/14-ц, суд на власний розсуд обрав спосіб виділення ОСОБА_1 паю у грошовій формі, не врахувавши інтереси та можливості підприємства та інших власників паїв на правильність висновків судів не впливають, оскільки фактично зводяться до незгоди із рішенням суду ухваленого у іншій справі.

Посилання заявника на скрутний матеріальний стан відповідача не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваних у справі судових рішень. Розмір стягнутих сум за рішенням суду заявник не оскаржує.

Також, є безпідставними посилання у касаційній скарзі на те, що правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами спеціального законодавства, зокрема, частиною третьою статті 11, статтями 163-166 ЦК України, Законом України «Про сільськогосподарську кооперацію», Законом України «Про кооперацію», оскільки вказаними нормами права не передбачено відповідальності сільськогосподарського виробничого кооперативу за невиплату пайового внеску, у разі припинення членства у кооперативі.

Таким чином, доводи касаційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів. При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу сільськогосподарського виробничого кооперативу «Агрофірма «Україна» залишити без задоволення.

Заочне рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик