Номер справи 220/1238/17
Номер провадження № 2/220/14/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2018 року смт.Велика Новосілка Донецької області

Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді - Яненко Г.М.;

за участю секретаря - Черняєвої С.П.;

представника позивача - ОСОБА_1;

відповідача - ОСОБА_2;

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Велика Новосілка Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за участі третіх осіб відділу реєстрації Великоновосілківської селищної ради, Великоновосілківського ВДВС головного територіального управління юстиції в Донецькій області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Великоновосілківського районного суду Донецької області, в особі представника за довіреністю ОСОБА_1 звернулась ОСОБА_4 з цивільним позовом до відповідача ОСОБА_2, треті особи Державний реєстратор відділу реєстрації Великоновосілківської селищної ради, Великоновосілківський ВДВС головного територіального управління юстиції в Донецькій області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобовязання вчинити певні дії.

Вимоги позивача мотивовано тим, що не зважаючи на накладений виконавчою службою арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2, належну йому земельну ділянку за спірним договором передано в оренду іншій особі, що перешкоджає виконанню судового рішення шляхом задоволення вимог кредитора за рахунок майна боржника, зокрема зверненню стягнення на майбутній врожай.

У відзиві та усних поясненнях відповідач, його представник проти позову заперечили, посилаючись на те, що позивач не є стороною спірного договору, а правовідносини які виникли між його учасниками не зачіпають прав та охоронюваних законом інтересів стягувача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, судом встановлено:

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 16.12.2015 року позовні вимоги задоволено та постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 139430 грн.заборгованості за договором позики та 1394,30 грн. витрат по оплаті судового збору.

На виконання судового рішення 15 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП №52232043, про що винесено постанову (копія наявна в матеріалах справи а.с.42).

У зв'язку з невиконанням Боржником судового рішення в добровільному порядку, не наданням доказів такого виконання, 27 квітня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту, заборону відчуження, перехід та реєстрацію інших речових прав (оренди, емфітевзису) на все нерухоме майно, що належить боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів на суму 154996, 73 грн.

При цьому, постанова про звернення стягнення на майно боржника, опис та арешт майна (коштів) боржника із зазначенням опису земельної ділянки - її розміру, цільового призначення, наявності комунікацій, тощо, як цього вимагають приписи ст.ст.48,50,56 Закону України "Про виконавче провадження", державним виконавцем, іншим уповноваженим органом, не приймалась.

Доказів направлення відповідної постанови нотаріусу, органам, що здійснюють реєстрацію майна, у відповідності до вимог ст. 9 Закону України "Про виконавчу службу" учасниками справи не представлено.

Згідно з інформацією, наданою відділом реєстрації Великоновосілківської селищної ради, відомості про реєстрацію обтяження належної ОСОБА_2 на праві власності земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відсутні.

02 червня 2017 року між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки строком дії на сім років.

Відповідно до умов договору, ОСОБА_5 (орендар) прийняв від ОСОБА_2 у тимчасове оплатне користування земельну ділянку кадастровий № :01:001:1097 сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площеню 6,2591 га, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Зеленопільської сільської ради.

Передача земельної ділянки в оренду іншій особі,на думку позивача, порушує його права та інтереси, що стало підставою для звернення до суду з позовом про їх відновлення.

З'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи учасників процесу, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Змістом пункту 3 частини 1 статті 129 Конституції України, ст. 81 ЦПК України визначено, щокожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, визначення підстав та предмету позову належить виключно позивачу.

Поданими учасниками процесу доказами, не доведено обґрунтованість заявлених вимог.

Так, земельні правовідносини, зокрема повязані із правом власності чи користування на землю, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими Законами України, постановами Кабінету Міністрів України у випадках, передбачених законом.

Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Право на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За статтею 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, щодо відповідності змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 3 цієї статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Як зазначалось вище, ОСОБА_4 не є учасником спірного договору.

Постанова про звернення стягнення на майно боржника, в межах виконавчого провадження на виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошового зобов'язання, не приймалась. Від-так, право на задоволення вимог кредитора за рахунок майна боржника, в стягувача (позивача у справі) не виникало.

Опис та арешт майна (коштів) боржника із зазначенням опису земельної ділянки - її розміру, цільового призначення, наявності комунікацій, тощо, як цього вимагають приписи ст.ст.48,50,56 Закону України "Про виконавче провадження", державним виконавцем, іншим уповноваженим органом, не приймалась.

Доказів на підтвердження іншого, зокрема накладення арешту, встановлення заборони на передачу в оренду земельної ділянки кадастровий № :01:001:1097, внесення відомостей про обтяження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у встановленому законом порядку, позивачем не представлено, а судом не здобуто.

Інших обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання договору не дійсним позивачем не зазначено.

З врахуванням наведеного, підстав для задоволення позову у суду немає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений судовий збір не відшкодовується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11,60,88,212-215,224-226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, якщо його не скасовано, рішення набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата підписання: 25 квітня 2018 року.

суддя Г.М.Яненко