Справа № 457/984/18
провадження №2/457/333/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Марчука В.І.

при секретарі - Мазурик В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Крокус» про визнання права власності на нежитлове приміщення за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного підприємства «Крокус» про визнання права власності на нежитлове приміщення за набувальною давністю, а саме: просить визнати за ОСОБА_1 в порядку набувальної давності право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 40,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач позов мотивує тим, що він тривалий час, на протязі більш ніж 17 років, добросовісно, відкрито та безперервно користується та володіє нежитловим приміщенням площею 40,9 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Вищевказане приміщення разом із іншим суміжним було отримано позивачем для зберігання та охорони з правом тимчасового користування від Приватного підприємства «Крокус», що підтверджується відповідним Договором зберігання (схову) від 31.01.2000 року. Як вбачається із вищевказаного Договору зберігання (схову) від 31.01.2000 року, позивач отримав на зберігання (з правом тимчасового користування в рахунок витрат, пов'язаних із виконанням такого договору) нежитлові приміщення площами 21,3 кв.м. та 40,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, на строк до 30.12.2000 року. Пунктом 4.1. Договору зберігання (схову) передбачалось, що після закінчення терміну дії договору майно, яке передане на зберігання, передається Власнику на протязі одного дня. Однак, як вбачається із Акту передачі майна від 30.12.2000 року, позивачем було повернуто лише одне із приміщень як предметів договору, а саме площею 21,3 кв.м., натомість іншим приміщенням площею 40,9 кв.м. позивач і надалі продовжував володіти та користуватись для власних потреб. З огляду на вказане, позивач вважає, що набув право власності на вищевказане нерухоме майно в силу положень ч. 3 ст. 344 ЦК України, а тому вважає за необхідне в судовому порядку у відповідності до ст.ст. 15, 16, 391 та 392 ЦК України здійснити захист своїх прав та інтересів.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задоволити.

Представник відповідача ПП «Крокус» в судове засідання не з'явився, однак директор ПП «Крокус» подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, підтверджує обставини викладені у позовній заяві, а також не заперечує щодо задоволення позову.

У відповідності до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити виходячи із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 на протязі багатьох років володіє та користується нежитловою будівлею (позначена на плані літ. А-1) загальною площею 40,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2. Підтвердженням володіння та користуванням позивачем вищезазначеним нежитловим приміщенням, є відповідний договір зберігання (схову), укладений між позивачем ОСОБА_1 та директором ПП «Крокус» ОСОБА_3 від 31.01.2000 року, акти передачі майна від 01.02.200 року, та від 30.12.2000 року.

Як вбачається із вищевказаного Договору зберігання (схову) від 31.01.2000 року, позивач отримав на зберігання (з правом тимчасового користування в рахунок витрат, пов'язаних із виконанням такого договору) нежитлові приміщення площами 21,3 кв.м. та 40,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, на строк до 30.12.2000 року.

Пунктом 4.1. Договору зберігання (схову) передбачалось, що після закінчення терміну дії договору майно, яке передане на зберігання, передається Власнику на протязі одного дня.

Однак, як вбачається із Акту передачі майна від 30.12.2000 року, позивачем було повернуто лише одне із приміщень як предметів договору, а саме площею 21,3 кв.м., натомість іншим приміщенням площею 40,9 кв.м. позивач і надалі продовжував володіти та користуватись для власних потреб.

Отже, позивач тривалий час, на протязі більш ніж 17 років, добросовісно, відкрито та безперервно користується та володіє нежитловим приміщенням площею 40,9 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом.

Статтею 344 ч.1 Цивільного Кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність).

Відповідно до ч.3 ст. 344 ЦК України якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» за №5 від 07.02.2014 року, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

В даному випадку, як вбачається із Договору зберігання (схову) від 31.01.2000 року, який припинив свою дію 30.12.2000 року, строк повернення предмету найму був визначений останнім днем дії договору згідно п. 3.2. Договору, а отже строк позовної давності щодо витребування майна закінчився 31.12.2003 року.

Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно може мати місце з 1 січня 2016 року.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України у своїй постанові №5 від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю слід враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

В матеріалах справи відсутні матеріали того, що позивач недобросовісно володіє вищезазначеним нерухомим майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Беручи до уваги вищенаведене, зокрема те, що позивач безперервно, відкрито і добросовісно володіє спірним нерухомим майном більше 17 років, яким він заволодів на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, суд не вбачає перешкод для задоволення позову, а вважає, що є достатньо підстав для задоволення такого і визнання за позивачем права власності на нерухоме майно.

Керуючись ст.ст. 12,13,81,263-265,268 ЦПК України, ст. 328,344 ЦК України, суд-

в и р і ш и в:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку набувальної давності право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 40,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Суддя: В. І. Марчук