Провадження № 22-ц/801/118/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 рокуСправа № 127/17380/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Марчук В.С., Сопруна В.В.

Секретар: Пантелеймонова А.І.

За участю: позивача ОСОБА_3 і її представника -адвоката ОСОБА_4; представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 вересня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,

Рішення ухвалив суддя Гуменюк К.П.

Рішення ухвалено о 12.54 год. у м. Вінниці

Дата складання повного тексту рішення 24 вересня 2018 року,

В с т а н о в и л а :

15 серпня 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, яким є двокімнатна квартира АДРЕСА_1, легковий автомобіль марки Nissan QASHQAI державний номерний знак НОМЕР_3 тип кузову Універсал, 2010 року випуску та грошові кошти на депозитних рахунках у ПАТ «УкрСиббанк», мотивуючи свої вимоги тим, що із відповідачем вона перебувала у шлюбі з 20 жовтня 1995 року по 16 грудня 2014 року. У шлюбі в них народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час перебування у шлюбі вони набули таке майно: за договором купівлі-продажу, посвідченого 15.10.1998 року приватним нотаріусом Майструк В.І., придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1; легковий автомобіль марки Nissan QASHQAI державний номерний знак НОМЕР_3 тип кузову Універсал, 2010 року випуску; грошові кошти загальною сумою 12 029 доларів США, що розміщені на депозитних рахунках у ПАТ «УкрСиббанк», відкритих на ім'я ОСОБА_5 Оскільки згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто, вона просила поділити майно подружжя, виділивши їй двокімнатну квартиру, а відповідачу виділити автомобіль і грошові кошти.

10 квітня 2018 року позивач подала заяву про зменшення позовних вимог, у якій зазначила, що згідно наданих ПАТ «УкрСибанк» відомостей відповідач у 2012 році зняв кошти із депозитних рахунків банку, тому вона зменшує позовні вимоги в частині поділу коштів в сумі 12 029 доларів США. Після проведеної по справі судової експертизи, якою визначено ринкову вартість спільної квартири в розмірі 725 735,00 грн. і середню ринкову вартість легкового автомобіля марки Nissan QASHQAI державний номерний знак НОМЕР_3 тип кузову Універсал, 2010 року випуску в розмірі 279 122,76 грн. станом на 16 липня 2014 року, вона уточнила вимоги щодо способу поділу цього майна. Згідно висновку експерта неможливо провести поділ квартири в натурі. Тому вона просила здійснити поділ квартири, визначивши розмір ідеальних часток - по ? частині кожному без поділу майна в натурі. У зв'язку з тим, що відповідач відчужив легковий автомобіль 16 липня 2014 року без її згоди, вона просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за ? частку його вартості, а саме суму 139 561,38 грн. (а. с. 132).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 вересня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? ідеальну частку житлової квартири АДРЕСА_1, житловою площею 28,1 кв. м. загальною площею 49,8 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за ? частку вартості легкового автомобіля марки Nissan QASHQAI, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 в розмірі 139 561,38 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати на загальну суму 9 524,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду в частині стягнення з нього на користь позивача грошової компенсації за ? частку легкового автомобіля та прийняти в цій частині постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним, оскільки допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та неправильно застосовано норми матеріального права. Так, судом першої інстанції не досліджувалося і не встановлено яким чином, де і за які кошти придбаний спірний автомобіль, а отже, задовольняючи позовні вимоги в частині поділу автомобіля, суд не виконав свій обов'язок щодо подання обгрунтування, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки в сукупності конкретних обставин справ, не зазначив на підставі яких належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, що мали б міститися в матеріалах справи, доведено факт відчуження спірного автомобіля.

В іншій частині рішення суду не оскаржено.

У судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Позивач і її представник заперечили апеляційну скаргу, просять її відхилити і залишити без зміни рішення суду.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» № 452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Вінницької області та утворено Вінницький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у місті Вінниці.

Відповідно до частини 6 статті 147 та абзацу 3 пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Апеляційний суд Вінницької області продовжував здійснювати правосуддя до початку роботи Вінницького апеляційного суду.

Вінницький апеляційний суд розпочав роботу 12 листопада 2018 року, в зв'язку з чим справу передано до новоутвореного суду.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї та приймає докази, які не були подані до суду першої інстанції, лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього, а також не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги рішення суду оскаржує відповідач ОСОБА_5 лише в частині стягнення з нього на користь позивача грошової компенсації за ? частку легкового автомобіля, а в іншій частині рішення суду не оскаржує (а. с. 177-180).

Тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення лише в оскаржуваній відповідачем ОСОБА_5 частині.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 жовтня 1995 року (а. с. 6).

Мають повнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 5).

16 грудня 2014 року шлюб між сторонами розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області, яке набрало законної сили 27.12.2014 року (а. с. 9).

У шлюбі за договором купівлі-продажу від 15 жовтня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. і зареєстрованого в реєстрі за № 2822, сторони по справі - подружжя придбало двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10).

У цій квартирі зареєстровані сторони і їхній син (а. с. 5, 17, 25).

На підставі довідки-рахунку ДДР722548 від 14.07.2010 року сторонами придбано легковий автомобіль марки Nissan QASHQAI державний номерний знак НОМЕР_3 тип кузову Універсал, 2010 року випуску та проведено реєстрацію автомобіля 12.10.2010 року на ім'я власника ОСОБА_5 (а. с. 8).

Із реєстраційної картки транспортного засобу вбачається, що відносно легкового автомобіля марки Nissan QASHQAI державний номерний знак НОМЕР_3 тип кузову Універсал, 2010 року випуску, на підставі довідки-рахунку № ВІА224560 від 16.04.2014 року здійснено вторинну реєстрацію транспортного засобу, на власника ОСОБА_7, яка проведена 16 липня 2014 року (а. с. 51).

Позивач ОСОБА_3 не надавала згоди на таке відчуження спірного транспортного засобу.

30 липня 2014 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О. посвідчено договір дарування, за яким дарувальник - ОСОБА_7 передав обдарованому ОСОБА_5 безоплатно у власність, а обдарований прийняв у власність транспортний засіб марки Nissan моделі QASHQAI, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 тип кузову Універсал, зареєстрований Центром ДАІ 0502 16 липня 2014 року та належить дарувальнику згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5, виданого Центром ДАІ 0502 16 липня 2014 року (а. с. 48).

8 серпня 2014 року проведена перереєстрація власника цього транспортного засобу згідно цього договору дарування на відповідача ОСОБА_5 (а. с. 51 на звороті).

За результатами проведення судової комплексної будівель-технічної, оціночно-будівельної та автотоварознавчої експертизи, Подільським центром судових експертиз 30 січня 2018 року надано висновок № 391/23-01/18КЕ, згідно якого, зокрема, середня ринкова вартість автомобіля Nissan QASHQAI реєстраційний номер НОМЕР_3 тип кузову Універсал, 2010 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 станом на 16 липня 2014 року складала: 279 122,76 грн., що еквівалентно: 23 820 у.о. (за курсом НБУ на 16.07.2014 року: 100 USD = 1171,80 грн.) (а. с. 80-90).

З'ясувавши такі обставини справи щодо спірного автомобіля, суд першої інстанції встановив, що транспортний засіб, який був зареєстрований на відповідача ОСОБА_5 і мав статус майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, відчужений відповідачем в період перебування у шлюбі - 16 липня 2014 року, тобто, відповідач розпорядився (відчужив) транспортним засобом, який відносився до майна спільної сумісної власності подружжя, без письмової згоди другого із подружжя - позивача по справі, оскільки відповідач не надав доказів про наявність такої письмової згоди дружини, а позивач обгрунтовуючи свої позовні вимоги зазначила про те, що такої згоди відповідачу на розпорядження автомобілем вона не надавала.

Також судом встановлено, що протягом двох тижнів після відчуження відповідачем спірного автомобіля 16 липня 2014 року, він повторно набув на нього право власності за договором дарування від 30 липня 2014 року і став його одноособовим власником.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто.

За правилами частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно положень статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина 1).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина 3).

Отже, задовольняючи позовні вимоги про поділ майна подружжя, яким є транспортний засіб, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи щодо того, що відповідач ОСОБА_5 на підставі довідки-рахунку №ВІА224560 від 16.04.2014 року здійснив відчуження автомобіля марки Nissan моделі QASHQAI, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 тип кузову Універсал, на користь ОСОБА_7 без відома та згоди позивача ОСОБА_3, правильно визначив спірні правовідносини та обгрунтовано виходив із положень частини 1 статті 60, частини 1 статті 70, частини 3 статті 65 СК України.

Відповідач, обгрунтовуючи незаконність рішення суду першої інстанції, доводи своєї апеляційної скарги звів до того, що позивач не надала доказів у підтвердження часу придбання та джерела походження коштів для придбання майна, яким є спірний автомобіль, а судом першої інстанції не досліджено і не встановлено, яким чином, де та за які кошти було придбано спірний автомобіль, а також судом не взято до уваги, що спірний автомобіль ще задовго до розірвання шлюбу між сторонами, за згодою другого із подружжя був перереєстрований 16.04.2014 року, а не відчужений, на їх спільного сина - ОСОБА_7, а згодом за посвідченим нотаріально договором дарування, власником автомобіля став відповідач ОСОБА_5 і судом не враховану ту обставину, що автомобіль набутий відповідачем до розірвання шлюбу, тому є особистим майном ОСОБА_5 і не підлягає поділу, при тому, що позивач не заявляла вимоги про визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя, а також позивач не надала суду доказів на підтвердження факту вибуття автомобіля із спільної сумісної власності подружжя поза її волею.

Такі доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не заслуговують на увагу та спростовуються діючими нормами сімейного законодавства, у тому числі наступним.

Статтею 60 СК України визначені підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, які являють собою перелік юридичних фактів і складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя, тобто майно, що набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2).

По даній справі сторони уклали шлюб 20 жовтня 1995 року і розірвали - 16 грудня 2014 року. Автомобіль зареєстрований за відповідачем під час перебування його у шлюбі із позивачем 12.10.2010 року на підставі довідки-рахунку ДДР722548 від 14.07.2010 року.

Таке придбання презумує право спільної сумісної власності і не потребує визнання такого у судовому порядку. Проте, той із подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто, несе тягар доказування щодо обставин не належності спірного майна до спільної сумісної власності, із чого слідує, що не позивач, а саме відповідач має надати докази та довести, що спірне майно є його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя.

З урахуванням вимог частини 3 статті 65 СК України в тому, що для укладення договору одним із подружжя стосовно цінного майна, яким у даній справі є автомобіль, обов'язково має бути згода другого з подружжя і така згода має бути виражена у письмовому вигляді.

Позивач заявлені позовні вимоги обгрунтувала, тим, що вона не надавала згоди, у тому числі і письмово, на розпорядження спільним сумісним майном подружжя - автомобілем.

Відповідач, заперечуючи такі її доводи, згідно вимог статей 12, 89 ЦПК України зобов'язаний довести такі свої заперечення відповідними доказами, що відповідали б вимогам статей 76-80 ЦПК України, надавши письмову згоду позивача ОСОБА_3 на розпорядження спільним сумісним майном подружжя.

Такі заперечення відповідач не довів, оскільки не надав письмової згоди ОСОБА_3 на відчуження спільного майна подружжя - автомобіля.

За правилами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на яку вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За правилами статей 77, 78, 79, 80, 81, 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному те безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, виконавши вимоги зазначених законів, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів і, встановивши, що спірний автомобіль був придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, був зареєстрований за відповідачем і набув статусу майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, яким відповідач розпорядився - відчужив його без письмової згоди другого із подружжя, прийшов до вірного висновку про порушення прав позивача діями відповідача, які підлягають відновленню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості ? частки автомобіля в сумі 139 561,38 грн., зваживши на те, що позивач до відчуження відповідачем автомобіля 16 липня 2014 року без її згоди, мала право на ? частку цього автомобіля.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: М.В. Матківська

Судді: В.С. Марчук

В.В. Сопрун

Повне судове рішення складено 13 грудня 2018 року.