АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/629/18Головуючий по 1 інстанції - Коваль А.Б.
Категорія: 19 Доповідач в апеляційній інстанції - Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що 20 жовтня 2009 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір, що підтверджується розпискою складеною відповідачем власноручно у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в якій відповідач зазначив, що бере у нього, ОСОБА_3, 15 00 дол. США строком на шість місяців до 30 березня 2010 року під 4% в місяць, передає в залог квартиру в АДРЕСА_1 та зобов'язується в разі неповернення кредиту в строк до 20 березня 2010 року залогове майно передати у власність кредитора, та до 20 числа кожного поточного місяця виплачувати відсотки 600 дол. США за кожен минулий місяць.

ОСОБА_3 вказує, що на даний час відповідач повернув йому кошти частково, останній його платіж відбувся 15 липня 2013 року у сумі 100 доларів США, а всього 1900 дол. США, про що позивач написав ОСОБА_4 розписку. Зазначає, що вказаний факт відповідач сам визнає у своєму поясненні від 23.06.2016 року наданому до Уманського МВ, чомусь вважаючи, що повернув позичені кошти повністю, однак сам же визнає, що у нього відсутні письмові підтвердження про те, що борг ним погашено.

05 квітня 2017 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій надав розрахунок у відповідності до якого 15 000 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 405 300 грн. - основна сума боргу та 4% за кожен місяць заборгованості - 600 дол. США щомісячно. Відповідач користується коштами позивача з 20.10.2009 року по 20.02.2017 року, тобто 88 місяців, що становить 52 800 дол. США, із яких позивачем повернуто 1900 дол. США, а тому сума боргу за відсотками становить 50 900 дол. США., що в гривневому еквіваленті складає 1 375 318 грн., а всього заборгованість ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 становить 1 780 618 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість: 405 300 грн., що відповідає 15 000 дол. США основного боргу та 1 375 318 грн., що відповідає 50 900 дол. США відсотків за користування коштами, а всього 1 780 618 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому посилається на порушення судом норм процесуального права та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що навіть при відмові повернути борг за позикою, відповідач повинен сплатити відсотки за користування коштами позивача. Відповідач вимогу про припинення зобов'язання в суді не заявляв, а тому зобов'язання щодо сплати відсотків не припинилося.

Крім того, вказує, що відповідач вчинив дію, яка підтверджує виконання ним зобов'язання у 2013 році, а саме визнав у своїй заяві в міліцію та поясненнях у 2014 році. Також вказане підтверджується іншими доказами, такими як поясненнями свідків, розпискою ОСОБА_3, а тому на думку позивача, строк позовної давності перервався.

Також зазначає, що оскільки борговий документ знаходиться у кредитора, вказане свідчить про те, що борг відповідачем не повернуто.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує, що позику ОСОБА_3 він повернув не у встановленому строк, а на протязі двох років. Проте, ОСОБА_3 факт повернення позики заперечує, а у відповідача відсутні докази її повернення, якими могли б бути розписки позивача про отримання коштів.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_3 помилково вважає підставою для переривання строку позовної давності факт звернення ОСОБА_4 до правоохоронних органів із заявою про притягнення до відповідальності осіб, які вимагають від нього гроші, що не відповідає дійсності.

Вказує, що в даному випадку відсутні правові підстави вважати наявність переривання строку позовної давності. Строк дії договору закінчився 20.03.2010 року, у зв'язку з чим строк позовної давності для звернення до суду сплив 21.03.2013 року, тобто навіть звернення до правоохоронних органів відбулося поза межами строку позовної давності.

Також відповідач звертає увагу на те, що за весь період існування між ним та ОСОБА_3 правовідносин позики, розписок від позивача ніколи не отримував, у тому числі і розписку від 15.07.2013 року, яка не може бути належним доказом, оскільки її оригінал відсутній.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу не розглянутого судом клопотання позивача про поновлення пропущеного строку, то у наданому клопотанні вказано єдину причину пропуску строку позовної давності, а саме, що такий строк пропущено з поважних причин.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 20.10.2009 року ОСОБА_3 надав у позику ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 15 000 дол. США, а ОСОБА_4 в свою чергу гарантував йому виплату щомісячно 4 відсотків за користування його коштами від усієї суми боргу, про що свідчить написана ОСОБА_4 розписка. Вказаний факт сторонами не оспорювався, а тому доказуванню не підлягає в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до змісту даної розписки, 20 жовтня 2009 року вказані кошти ОСОБА_4 взято у боргу у ОСОБА_3 на шість місяців до 20 березня 2010 року.

В матеріалах справи відсутні належні та достовірні докази сплати відповідачем боргу за вказаною позикою, проте в суді першої інстанції ОСОБА_4 заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, яке він виклав у своїх запереченнях на подану позовну заяву від 28.11.2016 року та 11.04.2017 року (а.с. 28-29, 79 -81).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України)

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У позивача таке право виникло 21.03.2010 року, проте до суду він звернувся лише в липні 2016 року.

В своєму позові ОСОБА_3 як на підставу переривання строку позовної давності вказує на розписку від 15.07.2013 року написану ним особисто про отримання від ОСОБА_4 в рахунок боргу за розпискою від 20.10.2009 року 100 дол. США. За змістом даної розписки всього отримано ОСОБА_3 від ОСОБА_4 станом на 15.07.2013 року 1900 дол. США. (а.с. 7).

Крім того позивачем звернуто увагу на ту обставину, що в своїй заяві до Уманського МВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_4 зазначив, що в 2013 році він повернув позичені кошти, з виплатою відсотків в сумі 16 000 дол. США та домовився, що ще повертатиме відсотки, на які погодяться по можливості (а.с. 8).

Таким чином на думку позивача в даній заяві ОСОБА_4 підтвердив факт виконання ним зобов'язання в 2013 році, тобто є підстави вважати, що було перервано строк позовної давності.

Дослідивши викладені доводи апелянта, відзив поданий відповідачем та матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, що строк позовної давності на звернення за захистом свого права у позивача пропущений.

Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, оцінюючи в порядку ст. 89 ЦПК України, розписку ОСОБА_3 про отримання ним 15.07.2013 року від ОСОБА_4 в рахунок сплати боргу за розпискою 100 дол. США, колегія суддів вважає її неналежним доказом переривання строку позовної давності. Вказана розписка подана до суду у вигляді копії, оригіналу до суду надано не було, в ній не міститься підпису ОСОБА_4, а тому достовірно встановити про її отримання відповідачем суду не доводиться можливим, крім того дана розписка написана поза межами позовної давності, а тому на пропущення строку не впливає, інших розписок про отримання позивачем суми в розмірі 1900 дол. США, які позивач вказав як сплачені ОСОБА_4 за боргом до суду також не надавалися.

Колегія суддів звертає увагу, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу, а тому розписка датована 15.07.2013 року не перериває строку позовної давності, який закінчився 21.03.2013 року.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на невмотивованість рішення суду щодо клопотання позивача про поновлення строку позовної давності, то колегія суддів, розглянувши даний довід апеляційної скарги приходить до наступних висновків.

В матеріалах справи міститься клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку позовної давності, яке останній подав до суду разом з позовною заявою (а.с. 15). В мотивування вказаного клопотання позивачем зазначено, що оскільки згідно умов розписки відповідач зобов'язався повернути борг 15000 дол. США із відсотками до 30 березня 2010 року, однак не повернув і до цього часу сплинуло більше трьох років, строк позовної давності сплинув.

У вказаному клопотанні позивач зазначає, що відповідач сам визнає, що сплатив 15.07.2013 року йому кошти за позикою, про що написано розписку, але відповідач чомусь вважає, що сплатив борг повністю, зазначає, що зобов'язується і надалі сплачувати відсотки по можливості, про що власноручно зазначає у зверненні до міліції, тому строк позовної давності сплинув не з вини позивача, а з поважної причини, та підлягає поновленню.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зі змісту клопотання позивача не вбачається обґрунтованої підстави для поновлення пропущеного строку позовної давності, оскільки він знав про порушене цивільне право та при цьому жодних дій для його захисту протягом визначеного законом часу не вчинив, при цьому як вбачається із клопотання ОСОБА_3 усвідомлював про пропущення ним позовної давності, що в самій заяві і підтвердив.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2018 року.

Судді Б.Б. Вініченко

С.І. Бондаренко

О.М. Новіков