Справа № 490/9412/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/183/18
П О С Т А Н О В А
іменем України

05 листопада 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого Лисенка П.П.,
суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,
з участю:
представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену під головуванням судді Тихонової Н.С. об 11 годині, 24 вересня 2018 року про закриття провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення,

у с т а н о в и л а :

25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, яку обґрунтовував наступним.
Відповідно до звернення керівництва Ленінського районного військового комісаріату, він, у червні 2015 року, перебуваючи на посаді голови правління Автогаражного кооперативу «Івушка», був направлений у відрядження до військово-цивільної адміністрації м. Красногорівка Мар`їнського району Донецької області, де брав безпосередню участь у наданні юридичної допомоги в районі проведення антитерористичної операції (далі - АТО). Оскільки у зв`язку з особливими умовами діловодства у зоні проведення АТО, отримати витяг з наказу керівника Антитерористичного центру при СБ України про залучення особи до проведення антитерористичної операції, який є підставою для надання особі статуту учасника бойових дій, неможливо, він звернувся до суду для встановлення зазначеного юридичного факту.

29 січня 2018 року ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва, за заявою ОСОБА_1 було відкрито провадження та справу призначено до судового розгляду.

29 березня 2018 року, за клопотанням представника Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про передачу зазначеної справи за підсудністю до Ленінського районного суду м. Миколаєва, оскільки відповідно до ст.316 ЦПК України, справи про встановлення факту розглядаються судом за місцем реєстрації заявника, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 травня 2018 року, справу було передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Ленінським районним судом м. Миколаєва було відкрито провадження та призначено до розгляду.

Ухвалою того ж суду від 24 вересня 2018 року провадження у справі було закрито, оскільки законодавством визначено інший, позасудовий порядок, який дає змогу особі встановити статус учасника бойових дій.

ОСОБА_1 , подав на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив її скасувати і направити справу до того ж суду для продовження розгляду.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу суду - без змін, оскільки суд постановив її у відповідності з нормами процесуального права.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , суд виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки відмова відповідної комісії позивачу у визнанні його учасником війни (наданні статусу учасника війни) вирішується, як скарга на рішення суб`єкта владних повноважень в порядку адміністративного судочинства, а тому наявні підстави для закриття провадження у справі.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з такими висновками суду 1 інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

Так, відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України, а також постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до належного за підсудністю суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами першою і другою статті 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або Господарським процесуальним кодексом України (статті 1,12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

В силу ст. 23 ЦПК України всі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються судом першої інстанції, якими є районні, районні у містах, міські та міськрайонні суди. Законодавчі акти, які по-іншому визначають суди першої інстанції щодо певних цивільних справ, відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України не можуть бути застосовані.

Питання про підсудність справ визначається ЦПК України, зокрема, главою 2 розділу III - територіальна юрисдикція (підсудність).

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною другою статті 256 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд встановлює не будь-які юридичні факти, а тільки такі, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З матеріалів справи убачається, що встановлення даного факту заявник пов`язує з виникненням права на отримання статусу учасника війни.

Проте, як роз`яснено у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У пункті 2 цієї постанови містяться роз`яснення про те, що суди при вирішенні питання про підвідомчість справи мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено не судовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Цим же слід керуватися і при вирішені заяв про отримання статусу учасника війни.

Суди першої інстанцій обґрунтовано виходили з того, що для вирішення питання про можливість встановлення статусу учасника війни чинним законодавством визначений інший, позасудовий порядок, а саме шляхом звернення до відповідних комісій, створених відповідно до постанов КМУ від 26 квітня 1996 року № 458 «Про комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника війни відповідно до ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та від 23.09.2015 року № 739 «Про питання надання статусу учасника війни деяким особам». І тільки у разі незгоди з рішенням зазначеної комісії, заінтересована особа має право на звернення до суду, але не у порядку цивільного судочинства з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а з адміністративним позовом про оскарження дій комісії та прийнятого рішення у передбаченому законом порядку.

Суд 1 інстанції дійшов вірного висновку про те, що, оскільки законодавством визначено позасудовий порядок, який дає змогу особі встановити статус учасника війни, то ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Саме про наведене і свідчать надані заявником документи.

З зазначеним переліком документів, ОСОБА_1 звернувся до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради з заявою про надання йому статусу учасника війни відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проте комісією йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю витягу з наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ, який є обов`язковим відповідно до постанови КМУ № 739 від 23 вересня 2015 року (т 2 а.с. -18-19) .

ОСОБА_1 , фактично не погоджується з рішенням комісії Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Проте, відповідно до вимог п. 1 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
За змістом пунктів 1,2,7 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Виходячи з викладеного, відмова відповідного органу в наданні статусу учасника війни працівникам підприємств, установ та організацій, які залучалися та брали безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення є предметом спору в порядку, передбаченому КАС України.
Оскільки районний суд вчинив правильну процесуальну дію, щодо правової долі заяви та закрив провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, визначивши що факт, про встановлення якого просить заявник, не може бути встановлений судовим рішенням, а відмова відповідної комісії позивачу у визнанні його учасником війни (наданні статусу учасника війни) - оскаржується як рішення суб`єкта владних повноважень в порядку адміністративного судочинства.
Виходячи з виписаних вище норм та обставин, підстав для повернення справи до Ленінського районного суду м. Миколаєва - немає, а, відповідно, й для задоволення апеляційної скарги відсутні будь-які підстави.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

___________________________________________________________________________

Повний текст постанови
складено 08 листопада 2018 року.