ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/388/18 Справа № 214/2475/18 Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Центральний Гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 10 вересня 2018 року, яке постановлено суддею Гриньом Н.Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства ««Центральний Гірничо-збагачувальний комбінат»» (надалі - ПрАТ «ЦГЗК») про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, посилаючись на отримання ним професійного захворювання внаслідок роботи на підприємстві відповідача протягом 14 років 2 місяців в умовах впливу шкідливих факторів.

Посилається на те, що внаслідок недосконалості робочих місць отримав професійне захворювання з діагнозом хронічна дискогенна попереко-крижова полірадікулопатія з вираженим статико динамічним порушенням та больовим синдромом.

Відповідно до акту розслідування причин хронічного захворювання, причиною професійного захворювання стала робота машиністом бульдозера в умовах високих параметрів вібрації, нахилів тулуба та піднімання важкостей.

Первинним оглядом МСЕК у 1998 році встановлено 50% втрати працездатності. З 01.06.2005 року повторно встановлено 60% втрати працездатності та третя група інвалідності безстроково. У зв»язку з отриманим професійним захворюванням він змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування. Через ушкодження здоров»я було порушено та порушуються нормальні життєві звязки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, не може вести повноцінний спосіб життя, відчуває фізичні страждання, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомофорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалось і позначається на душевному та фізичному стані. Після втрати працездатності, у нього змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, однак його здоровя не покращується. Таким чином, самим фактом втрати професійної працездатності у з»язку з професійним захворюванням йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст.237-1 КЗпП України може бути відшкодована одноразово за рахунок відповідача.

Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в шкідливих умовах праці, просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 60 000, 00 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 10 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 704,40 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат ОСОБА_2, просить змінити рішення суду та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди до заявленої ним вимоги у позовній заяві, посилаючись на невідповідність стягнутої судом суми моральної шкоди засадам розумності, виваженості та справедливості. Вважає, що суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди не врахував положення ст.3 Коституції України, згідно, якої життя та здоров»я є найвищою соціальною цінністю.

У відзіві на апеляційну скаргу позивача, відповідач ПРАТ "ЦГЗК, просить рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1, без задоволення. При цьому зазначає, що посилання позивача щодо втрати нормальних життєвих зв"язків не підтверджено доказами, а отже є безпідставним та необгрунтованим. Вказує, що сума моральної шкоди визначена позивачем, є явно завищеною, вважає, що стягнення суми більшої ніж стягнуто судом першої інстанції буде несправедливим по відношенню до осіб, на користь яких в аналогічних правовідносинах суми відшкодування не перевищували 25 000 грн, оскільки в такому випадку не буде дотримано засад цивільного та цивільного процесуального законодавства в частині рівності прав усіх учасників процесу, справедливості, добросовісності та розумності.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат ОСОБА_2, підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно до записів в трудовій книжці позивач 27.02.1984 року був прийнятий в кар'єр 1-2 машиністом бульдозера 5 розряду ділянки врутрішньокарєрного транспорту Криворізького Державного Центрального Гірничо-збагачувального комбінату, правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК». 28.09.1999 року, позивач звільнений за ст.38 КЗпП України за власним бажанням за станом здоров»я (зворот а.с.13 та а.с.14).

Актом розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 23.04.1998 року встановлено, що позивач працював на підприємстві відповідача 14 років 2 місяці, причиною професійного захворювання зазначено вібрації, параметри якої на робочому місці машиніста бульдозера складає 118/112 ДБ при гранично-допустимій 116/112, робоча поза 70% при нормі 25% з метою ліквідації та запобігання професійним захворюванням запропоновано перевести ОСОБА_1 на іншу роботу, не зв»язану з цією вібрацією, підніманням важкостей і позою (а.с.10-11).

При огляді ЛТЕК 25.05.1998 ОСОБА_1 вперше у зв»язку із професійним захворюванням встановлено втрату професійної працездатності 50% з 18.05.1998 до 01.06.1999 (а.с. 7).

При повторному огляді МСЕК 23.05.2005 та згідно довідки МСЕК від 25.05.2018 позивачу повторно встановлено 60 % втрати професійної працездатності безстроково у зв»язку з професійним захворюванням та ІІІ група інвалідності з 01.06.2005 року безстроково (а.с. 8-9).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов'язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача, суд першої інстанції керувався ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України й виходив з доведеності факту заподіяння моральної шкоди позивачу при виконанні ним трудових обов'язків з вини відповідача.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком ЛТЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням у 1998 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров'я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 25.05.1998 року.

У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 3 723,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 18 615,00 грн., а максимальний - 744 600,00 грн.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв'язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Лікарями виявлений відсутній стабілізаційний процес у його здоров'ї, що підтверджується чисельними виписними епікризами, що містяться в матеріалах справи, в яких зафіксований нестійкий дистабілізаційний стан його здоров'я, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

З акту розслідування професійного захворювання від 23 квітня 1998 року (а.с. 10-11) вбачається, що причиною професійного захворювання позивача є тривалий стаж роботи (14 років 2 місяці) в умовах вібрації, параметри якої на робочому місці машиніста бульдозера складає 118/112 ДБ при гранично-допустимій 116/112, робоча поза 70% при нормі 25%.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПрАТ «ЦГЗК», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода під час його роботи на підприємстві відповідача, у шкідливих умовах, що стало причиною його професійного захворювання, яке потягло за собою втрату працездатності та необхідності подальшого тривалого лікування у медичних закладах.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у загальному розмірі 60 % та визнаний людиною з інвалідністю третьої групи безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров'я відсутнє.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманого професійного захворювання, тривалості праці позивача в шкідливих умовах, що перевищували нормативи, виключно на ПрАТ «ЦГЗК», що потягло втрату працездатності, розмір втрати професійної працездатності, який встановлено позивачу безстроково, що свідчить про неможливість покращення стану його здоров'я в майбутньому, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 30 000,00 грн. до 60 000,00 грн., що не перевищує граничного розміру, встановленого п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що на підставі положень ст.376 ЦПК України судове рішення необхідно змінити в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивачаз 30 000 грн. до 60 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, ч.1 ст.369, ст. 374, п.2 ч.1 ст.376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат ОСОБА_2, - задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 10 вересня 2018 року змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Центральний Гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 з 30,000,00 (тридцяти тисяч) гривень 00 (нуль) до 60 000 (шістьтидесяти тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 08 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: