ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року

м.Суми

Справа №585/539/17

Провадження № 22-ц/788/580/18

Апеляційний суд Сумської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Кононенко О.Ю., Криворотенка В.І.,

за участю секретаря судового засідання Пархоменко А.П.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Роменська міська рада Сумської області,

треті особи: Виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області в складі судді Машини І.М. від 18 січня 2018 року, ухвалене у м. Ромни Сумської області, дата складення повного рішення - 02 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 пред'явив позов до Роменської міської ради Сумської області про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобов'язання відповідача знести самочинний дворовий туалет.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 червня 2013 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

У 2013 року невідомою особою самочинно був побудований впритул до стіни його сараю та на відстані 9,5 м від стіни житлового будинку дворовий туалет розміром 1х1 кв.м. Туалет побудований з порушенням санітарних норм та правил утримання територій населених пунктів і є джерелом неприємного запаху.

Зазначене чинить позивачеві перешкоди вільно володіти і користуватися власністю, а тому ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди у користуванні належним йому майном шляхом зобов'язання Роменської міської ради Сумської області знести дворовий туалет.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що туалет не є самочинним будівництвом, оскільки був побудований у 1959 році для потреб мешканців будинків АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, в яких проектною документацією внутрішньобудинкові туалети не передбачені. Згідно з висновком міжвідомчої комісії міськвиконкому, перенесення туалету в інше місце неможливе.

У березні 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на його думку, суд оцінив надані учасниками справи докази з порушенням вимог статті 89 ЦПК України і зробив висновки, які ґрунтуються на фальсифікованих доказах. При цьому суд не урахував, що спірний туалет у 2013 році був самовільно зведений ОСОБА_5 і ОСОБА_13, які в судовому засіданні визнали цей факт.

Роменська міська рада Сумської області подала в письмовій формі відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Викладена у відзиві позиція ОСОБА_6, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_14, зводиться до того, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, оцінив надані учасниками справи докази у відповідності з вимогами процесуального закону.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_14 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, судове рішення - без змін.

Інші учасники справи не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ураховуючи незначну складність справи, суд визнав справу малозначною (пункт 2 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд першої інстанції правильно встановив, що позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 червня 2013 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами під номером АДРЕСА_1 (ас. 4 т.1).

На відстані 9,5 м від стіни житлового будинку ОСОБА_1 знаходиться вигріб туалету, яким на час розгляду справи користуються мешканці будинків АДРЕСА_2, АДРЕСА_3.

Суд, дослідивши матеріали інвентарної справи на домоволодіння АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, зокрема план садиби житлового кооперативу № 11, технічний опис домоволодіння, оціночний акт на службові внутрішньо дворові спорудження, встановив, що вбиральня з цегляним вигребом під літ. «У», яка була побудована для обслуговування цих домоволодінь, існувала станом на 30 листопада 1959 року. Проектною документацією домоволодінь не було передбачено внутрішньобудинкові туалети.

У наступному ці домоволодіння, які складаються з одноповерхових житлових будинків та господарських будівель, набули статусу одноквартирних житлових будинків.

Згідно з актом міжвідомчої комісії міськвиконкому № 1664 від 10 березня 2017 року, перенесення туалету в інше місце неможливо у зв'язку із щільністю забудови мікрорайону.

Відмовляючи у позові, суд попередньої інстанції керувався ст. 376 ЦК України, п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24 травня 2001 року і мотивував висновок тим, що спірний туалет, який існував до набуття позивачем права власності, не є об'єктом самочинного будівництва, а відповідач своїми діями не порушував права ОСОБА_1

Статтею 391 ЦК України визначено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Як роз'яснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 5 постанови «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного Кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30 березня 2012 року, відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК).

Згідно з п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24 травня 2001 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, із змінами і доповненнями, не належать до самочинного будівництва для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків зведення на земельній ділянці, зокрема вбиралень, вигрібних ям.

Установивши, що спірний туалет, який зведений на земельній ділянці Роменської міської ради до моменту набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, був передбачений проектною документацією на домоволодіння АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, тобто не є самочинним будівництвом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у спосіб, визначений статтею 376 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком суду, що проектною документацією одноквартирних житлових будинків АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 не було передбачено облаштування внутрішньобудинкових туалетів, а тому знесення туалету призведе до порушення прав третіх осіб, які користуються спірним зведенням. При цьому суд вірно зазначив, що знесення будівництва є крайньою мірою, а перенесення туалету в інше місце неможливе. Суд правильно визнав, що захист порушеного права однієї особи не може відбуватися у спосіб, внаслідок якого будуть порушені прав інших осіб.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин, до яких застосував відповідні норми матеріального права, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, який доводами апеляційної скарги не спростовується.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, які оцінені судом першої інстанції з додержанням вимог статті 89 ЦПК України, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції. Довід скарги, що висновок суду ґрунтується на фальсифікованих доказах, не підтвердився, оскільки відповідне судове рішення відсутнє. У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що факт фальсифікації технічної документації є лише його міркуванням.

Щодо твердження у скарзі про визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_13 факту самочинного зведення спірної вбиральні, що на його думку є підставою для задоволення позову, суд апеляційної інстанції зазначає, що цивільні процесуальні правовідносини можуть виникнути тільки між носіями цивільних процесуальних прав і обов'язків у цивільному процесі, сторонами в якому є особи (позивач, відповідач), матеріально-правовий спір між якими є предметом розгляду і вирішення судом (ст. 48 ЦПК).

Позивачем є особа, на захист суб'єктивних прав, свобод чи законних інтересів якої розпочинається цивільний процес, а відповідачем - особа, яка на заяву позивача притягається до відповідальності.

Згідно з позовною заявою, ОСОБА_5 та ОСОБА_13 залучені позивачем до участі у справі третіми особами, тобто не є відповідачами. Отже, підстави для покладення на них відповідальності відсутні. Якщо ОСОБА_1 вважає, що діями цих осіб порушені його права, свободи чи законні інтереси, він не позбавлений права звернутися до суду за захистом.

Аргументи, викладені Роменською міською радою та представником ОСОБА_6 - ОСОБА_14 у відзивах на апеляційну скаргу, є обґрунтованими, тому приймаються судом апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Установивши, що суд першої інстанції ухвалив оскаржене рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді: О.Ю.Кононенко

В.І. Криворотенко

Дата складення повного судового рішення - 20 квітня 2018 року

Суддя-доповідач О.М.Біляєва