Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 280/521/16-ц

провадження № 61-26292св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - вагонне депо «Луганськ» державного підприємства «Донецька залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 12 квітня 2017 року у складі судді Жигановської О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до вагонного депо «Луганськ» державного підприємства «Донецька залізниця», у якому просила: стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час простою у розмірі 105 744,40 грн та матеріальну допомогу на оздоровлення; зобов'язати надати ОСОБА_4 невикористану щорічну відпустку в кількості 53 календарних днів, видавши відповідний наказ.

Заочним рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_4 середньомісячний заробіток за час простою у розмірі 95 169,96 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася із апеляційною скаргою на заочне рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 02 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів із моменту отримання копії ухвали, а саме для сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній до 1 вересня 2015 року), від сплати судового збору звільнялися позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. З 01 вересня 2015 року ця категорія пільговиків звужена. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, яка діє з 01 вересня 2015 року, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі). Отже, починаючи з 01 вересня 2015 року, позивачі в справах з позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі. Таким чином, ОСОБА_4 необхідно сплатити судовий збір. Крім того, суд апеляційної інстанції відхилив доводи ОСОБА_4 про те, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 14 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки предметом позову є трудові відносини, а не правовий захист біженців.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року визнано неподаною та повернуто.

Ухвала мотивована тим, що станом на 12 квітня 2017 року ОСОБА_4 не усунула недоліки, які визначені в ухвалі апеляційного суду Житомирської області від 02 березня 2017 року про залишення апеляційної скарги без руху.

У липні 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 12 квітня 2017 року скасувати та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження повинен був застосувати норму Закону України «Про судовий збір» у редакції 2014 року, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, а не на момент звернення до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Тлумачення пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) свідчить, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

У постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 6-1121цс16 зроблено висновок, що «починаючи з 01 вересня 2015 року, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі. Діє в часі той процесуальний закон, на момент та час дії якого вчиняється процесуальна дія. Відносно змін у статті 5 Закону України «Про судовий збір» щодо кола осіб, які звільняються від сплати судового збору, це означає, що звуження законом кола осіб, які звільняються від сплати судового збору, не може бути підставою для покладення на цих осіб обов'язку зі сплати судового збору після вчинення процесуальної дії, зокрема після відкриття провадження. Водночас зазначена норма не передбачає продовження дії прав, які діяли раніше. Під час вчинення процесуальних дій, які вимагають сплати судового збору (при забезпеченні доказів, при апеляційному чи касаційному оскарженні), пільги зі сплати судового збору мають визначатися на момент вчинення певної процесуальної дії. З огляду на зазначене можна дійти висновку про те, що процесуальний закон визначає свою дію в часі саме за часом вчинення відповідних процесуальних дій. За таких умов Закон України «Про судовий збір» має застосовуватися в редакції, яка діяла на момент вчинення певної процесуальної дії».

ОСОБА_4 звернулася з позовом про стягнення середнього заробітку за час простою та матеріальної допомоги на оздоровлення, зобов'язання надати відпустку.

Таких чином, правильним є висновок апеляційного суду про те, що позивач, на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги), не звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги за вимогами про стягнення середнього заробітку за час простою, зобов'язання надати відпустку та матеріальну допомогу на оздоровлення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Оскільки недоліки, які визначені ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 02 березня 2017 року про залишення апеляційної скарги без руху, ОСОБА_4 не усунула, а саме не сплатила судовий збір, апеляційний суд обґрунтовано визнав неподаною та повернув апеляційну скаргу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена ухвала постановлена без додержання норм процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель