РІШЕННЯ

Іменем України

20.11.2018 року м. Львів

Франківський районний суд м.Львова,

в складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Школьніковій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Львова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

позивач звернулася з позовом до суду про поділ майна подружжя, в якому просить визнати за нею право на ? частки у праві спільної власності на будинок №13 по вул. Боткіна у м. Львові, право на ? частки у праві спільної власності на земельну ділянку за адресою: м. Львів, вул. Боткіна, 13, площею 0,0481 га, та стягнувши на її користь в рахунок компенсації вартості автомобіля марки Peugeot, модель Expert, р.в. 2003, д.н.з. НОМЕР_1, який був зареєстрований в РЕВ 1-го МВ ДАІ при УМВС України у Львівській області 06.12.2006 р. з ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 49132,77 грн. (сорок девять тисяч сто тридцять дві гривні 77 коп.).

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 01 травня 1993 року між нею, та відповідачем, ОСОБА_2, було укладено шлюб. 17 листопада 1993 року у сімї ОСОБА_2 від шлюбу народився син, ОСОБА_3, про що в книзі реєстрації народжень зроблено актовий запис №7466 і видано свідоцтво про народження. Після одруження сторони разом проживали, вели спільне господарство, мали спільні права та обвязки по утриманню дітей. За час спільного проживання подружжя було набуто майно, яке є їхньою спільною сумісною власністю.

Станом на момент укладення шлюбу в 1993 році відповідач ОСОБА_2 мав на праві власності 5/6 будинку №13 по вул. Боткіна у м. Львові. Вказаний будинок перебував в аварійному стані і потребував ремонту для проживання в ньому. З 1993 року і по цей час позивачем разом з відповідачем спільно здійснювались ремонтно-будівельні роботи по розширенню цього будинку №13 по вул. Боткіна, у м. Львові та значного покращення умов проживання в ньому. Зважаючи на те, що при утриманні, реконструкції та здійсненні покращень будинку №13 по вул. Боткіна у м. Львові активну трудову та фінансову участь брала ОСОБА_1, в результаті такої діяльності цей обєкт був значно збільшений в обємі та значно зросла його вартість, а тому такий обєкт нерухомого майна слід вважати обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 18.12.2014 року розєднано позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою суду від 15.06.2015 року призначено судову автотоварознавчу експертизу.

07.09.2015 року на адресу суду надійшло повідомлення №2630 про неможливість надання висновку судової автотоварознавчої експертизи по цивільній справі №465/5587/14-ц

Ухвалою суду від 07.09.2015 року віднослено провадження у справі.

Ухвалою суду від 12.02.2016 року цивільну справу №465/5587/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна скеровано до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, для виконання вимог ухвали від 15.06.2015 року про призначення судової автотоварознавчої експертизи.

05.07.2016 року на адресу суду надійшов висновок №904 судової автотоварознавчої експертизи по цивільній справі №465/5587/14-ц згідно якого ринкова вартість автомобіля Peugeot Expert ідентифікаційний номер VF3BSRHZB86031932, реєстраційний номер НОМЕР_1, з урахуванням його стану на момент огляду, в цінах на дату завершення експертизи, становить 98265,54 грн. (девяносто вісім тисяч двісті шістдесят пять гривень 54 копійки).

Ухвалою суду від 05.07.2016 року відновлено провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача заяву підтримав, просив задоволити в повному обсязі.

Відповідач та його представник в попередніх судових засіданнях проти позову заперечили, вважають що будинок №13 по вул. Боткіна у м. Львові належить відповідачу на праві особистої приватної власності. В судове засідання 20.11.2018 р. не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату і місце судового слухання.

Допитані в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду показав, що в 1997 році почали робити будівельні роботи першого поверху, з 1999 року почали будівництво другого поверху. Вже у 2003 році поштукатурили два поверхи, зробили повністю сантехніку та частково облаштували житло. У 2009 році зробили паркан та постелили бруківку.

Свідок ОСОБА_3, який являється сином позивачки та відповідача, надав аналогічні свідчення. Крім того вказав, щоб батьки робили добудову та ремонт разом за спільні кошти.

Заслухавши пояснення сторін по справі, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 травня 1993 року між позивачем, ОСОБА_1, та відповідачем, ОСОБА_2, було укладено шлюб про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбів 01.05.1993 р. зроблено актовий запис №671.

Відповідач ОСОБА_2 станом на 1993 рік мав на праві власності 5/6 будинку №13 по вул. Боткіна у м. Львові, що підтверджується реєстраційним посвідченням №58 від 09.01.1989 року виданим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації на підставі договору дарування посвідченого Пятою львівською держнотконторою 28.11.1988 р.

Судом встановлено, що з 1993 року і по цей час позивачем разом з відповідачем спільно здійснювались ремонтно-будівельні роботи по розширенню цього будинку №13 по вул. Боткіна, у м. Львові та значного покращення умов проживання в ньому. До моменту початку будівництва будинок складався з одного поверху та ОСОБА_2 належали наступні приміщення два коридори 4,3 м.кв. і 5,6 кв.м., дві житлові кімнати 15,6 м.кв. та 15,7 м.кв., кухня 10,8 м.кв. та кладова 0,5 м.кв. Ще одна житлова кімната площею 12,4 м.кв. належала іншим співвласникам 1/6 будинку. Після проведення всіх ремонтно-будівельних робіт будинок №13 по вул. Боткіна у м. Львові складався з двох поверхів та до квартири ОСОБА_2 належали наступні приміщення: на 1 поверсі хол 18,7 м.кв, три житлові кімнати площею 18.5 м.кв., 15,6 м.кв. та 15,5 м.кв., ванна площею 4,1 м.кв., вбиральня 0,8 м.кв. та кухня 11,4 м.кв.; на 2 поверсі хол 14,4 м.кв., санвузол 3,7 м.кв., три житлові кімнати 18,3 м.кв., 19,4 м.кв. та 33,4 м.кв., балкон 1,4 м.кв.

Судом встановлено, що згідно державного акту про право власності на землю від 25.02.2002 р. на підставі ухвали 3 сесії 3 скликання Львівської міської ради №108 від 24.12.1998 р. було передано у приватну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0, 0577 га за адресою: м. Львів, вул. Боткіна, 13. Цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку.

Згідно рішення апеляційного суду Львівської області від 02.10.2006 року по справі №22-1537 було задоволено позов ОСОБА_2 та визнано за ним право власності на 5/6 частини у спільній сумісній власності на земельну ділянку розміром 0,0577 га, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Боткіна, 13. 06 листопада 2007 року відповідно до договору укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було виділено межі частки кожного із співвласників земельної ділянки по вул. Боткіна, 13 у м. Львові.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що позивач в період перебування в шлюбних відносинах постійно здійснювала трудову діяльність, мала постійне місце праці та отримувала заробітну плату. В той час як відповідач фактично за весь час шлюбу трудової діяльності не здійснював, його доходи не перевищували доходів позивача. Таким чином зважаючи на те, що при утриманні, реконструкції та здійсненні покращень будинку №13 по вул. Боткіна у м. Львові активну трудову та фінансову участь брала позивач, в результаті такої діяльності цей обєкт був значно збільшений в обємі та значно зросла його вартість, а тому такий обєкт нерухомого майна слід вважати обєктом права спільної сумісної власності подружжя, та враховуючи норму ч. 1 ст. 70 СК України позивачу належить 1/2 частки у праві власності на цей будинок.

Згідно з п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справи» від 16.04.2004 р. №7 відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду . Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Таким чином у звязку з тим, що за позивачем слід визнати право спільної сумісної власності на 1/2 частки у праві спільної власності на будинок №13 по вул. Боткіна у м. Львові, то до останньої повинна перейти ? частки у власності на земельну ділянку за адресою: м. Львів, вул. Боткіна, 13, площею 0,0481 га.

Також судом встановлено, що, за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було набуто у спільну сумісну власність автомобіль марки Peugeot, модель Expert, р.в. 2003, д.н.з. НОМЕР_1, який був зареєстрований в РЕВ 1-го МВ ДАІ при УМВС України у Львівській області 06.12.2006 р. на імя ОСОБА_2. Разом з тим, такий транспортний засіб придбавався відповідачем разом з позивачем за їхні спільні кошти.

Згідно висновку експерта вартість ? частки автомобіля марки Peugeot, модель Expert, р.в. 2003, д.н.з. НОМЕР_1 становить 49132,77 грн. (сорок девять тисяч сто тридцять дві гривні 77 коп.), які слід стягнути з відповідача.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку .

Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.

Об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ - це об'єкт матеріального світу, саме предмети якого є об'єктом права власності.

Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.

Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.

Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна.

Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності.

При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що майно, яке придбано за час шлюбу, а саме: автомобіль марки Peugeot, модель Expert, р.в. 2003, д.н.з. НОМЕР_1, який був зареєстрований в РЕВ 1-го МВ ДАІ при УМВС України у Львівській області 06.12.2006 р., та будинок №13 по вул.Боткіна у м.Львові, та земельна ділянка будинку №13 по вул.Боткіна у м.Львові є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Відповідно ст.ст. 355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким способом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вирішуючи справу по суті, суд не відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи не містять жодних відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя та доказів згоди компенсації будь-якого з них.

Тому суд, виходячи з наведених вимог закону та керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного суд України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вважає, що по даній справі слід застосувати засади рівності часток подружжя.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Слід звернути увагу на те, що відповідач доводів позивача не спростував.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст.4,19,142,200,263-265,293 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 право на ? частки у праві спільної власності на будинок №13 по вул. Боткіна у м. Львові.

Визнати за ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 право на ? частки у праві спільної власності на земельну ділянку за адресою: м. Львів, вул. Боткіна, 13, площею 0,0481 га.

Стягнути з ОСОБА_2 (м.Львів, вул. Боткіна,13, ІПН НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1 (м.Львів, вул.Боткіна 13, ІПН НОМЕР_2) в рахунок компенсації вартості автомобіля марки Peugeot, модель Expert, р.в. 2003, д.н.з. НОМЕР_1, який був зареєстрований в РЕВ 1-го МВ ДАІ при УМВС України у Львівській області 06.12.2006 р. грошові кошти в сумі 49132,77 грн. (сорок девять тисяч сто тридцять дві гривні 77 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарги подаються учасниками справи через Франківський районний суд м.Львова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ванівський Ю.М.