У Х В А Л А

Іменем України

27 квітня 2018 року суддя Деснянського районного суду міста Києва Галась І.А., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним

ВСТАНОВИВ:

30 жовтня 2017 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним - повернуто позивачам разом зі всіма додатками для подання до належного суду.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2018 року ухвалу Деснянського районного суду скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.03.2018 р. позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним- залишено без руху. Надано позивачам строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем даної ухвали.

На виконання вимог ухвали суду від 22.03.2018 р. позивачем-2 ОСОБА_2 та представником позивача-2 ОСОБА_4 06.04.2018 р. подано заяву щодо усунення недоліків позовної заяви.

В заяві зазначено, що з висновками ухвали в частині заявлення майнових вимог й необхідності зазначення ціни позову не погоджуються, виходячи з того, що резолютивна частина, поданого ще 30.10.2017 р. позову містить прохання (позовні вимоги) щодо ухвалення рішення, яким:

1)Визнати недійсним як такий, що вчинений під впливом обману, Договір довічного утримання (догляду) від 11.06.2009 р., укладений ОСОБА_1 (податковий НОМЕР_2) з ОСОБА_3 (податковий номер НОМЕР_1), який посвідчений державним нотаріусом 14-ї Київської державної нотаріальної контори Іванено Р.С. і зареєстрований в Реєстрі за №3-1526;

2)Скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,80 м. кв., житловою - 29,60 м. кв. за ОСОБА_3 (податковий номер НОМЕР_1);

3)Скасувати державну реєстрацію права власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,80 м. кв., житловою - 29,60 м. кв. за ОСОБА_3 (податковий номер НОМЕР_1).

Зазначають, що поданим позовом заявлено три вимоги немайнового характеру. Предметом позову є визнання договору недійсним, а не визнання права власності на квартиру, у зв'язку з чим і зазначити ціну позову необхідності немає.

Позивач-2, представник позивача-2 , в заяві вказують, що з ухвали про залишення позову без руху не зрозуміло яку з вимог суд І-ї інстанції вважає майновою та з яких міркувань і доводів суд дійшов такого висновку.

До позову була додана квитанція про сплату судового збору в розмірі 640 грн. як за одну вимогу немайнового характеру, у зв'язку з чим вважають обґрунтованими доводи ухвали про доплату судового збору ще за 2 вимоги немайнового характеру в розмірі 1280 грн. (640 х 2) виходячи з дати подачі позову 30.10.2017 р.

Суддя, дослідивши заяву від 06.04.2018 р. щодо усунення недоліків позовної заяви, прийшов до висновку, що позовна заява підлягає повторно залишенню без руху, оскільки вимоги ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 22.03.2018 р. виконанні частково.

Оскільки, скасовуючи ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2017 р. колегія суддів Апеляційного суду м. Києва зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України в редакції 2004 року, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Такі ж самі положення містить і Цивільний процесуальний кодекс України в редакції 2017 року ( ч. 1 ст. 30)

Пунктом 42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз'яснено, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Як визначено в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 01.03.2018 р. - позивачі просять визнати договір довічного утримання недійсним, а предметом даного правочину є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1, що розташована у Деснянському районі м. Києва, тобто на даний спір розповсюджуються правила виключної підсудності.

Зокрема, це стало і підставою для скасування ухвали Деснянського районного суду м. Києва15.11.2017 р. і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки на даний спір розповсюджуються правила виключної підсудності.

Отже, суд прийшов до висновку, що вимога-1 позовної заяви від 30.10.2017 р.- «Визнати недійсним як такий, що вчинений під впливом обману, Договір довічного утримання (догляду) від 11.06.2009 р., укладений ОСОБА_1 (податковий НОМЕР_2) з ОСОБА_3 (податковий номер НОМЕР_1), який посвідчений державним нотаріусом 14-ї Київської державної нотаріальної контори Іванено Р.С. і зареєстрований в Реєстрі за №3-1526» є вимогою майнового характеру.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Галась І.А. від 10.04.2018 р.позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним залишено без руху. Повторно надано позивачам строк для усунення недоліків протягом 10-ти днів з отримання позивачем даної ухвали.

На виконання вимог ухвали судді Деснянського районного суду м. Києва Галась І.А. 23.04.2018 р. позивачем ОСОБА_2 та його представником (адвокатом) подано заяву щодо повторного усунення недоліків позовної заяви.

В заяві від 23.04.2017 р. щодо повторного усунення недоліків позовної заяви позивач-2, представник позивача-2, повторно наголосили та звернули суду увагу, що резолютивна частина поданого, ще 30.10.2017 р. позову містить прохання (позовні вимоги) щодо ухвалення рішення яким:

1.Визнати недійсним як такий, що вчинений під впливом обману, Договір довічного утримання (догляду) від 11.06.2009 р., укладений ОСОБА_1 (податковий НОМЕР_2) з ОСОБА_3 (податковий номер НОМЕР_1), який посвідчений державним нотаріусом 14-ї Київської державної нотаріальної еонтори Іванено Р.С. і зареєстрований в Реєстрі за №3-1526;

2.Скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,80 м. кв., житловою - 29,60 м. кв. за ОСОБА_3 (податковий номер НОМЕР_1);

3.Скасувати державну реєстрацію права власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,80 м. кв., житловою - 29,60 м. кв. за ОСОБА_3 (податковий номер НОМЕР_1).

Зазначили, що як видно, поданим позовом заявлено три вимоги немайнового характеру. Предметом позову є визнання договору недійсним, а не визнання права власності на квартиру, у зв'язку з чим зазначити ціну позову необхідності немає, оскільки вимог майнового характеру позивачем не заявлено. Правила виключної підсудності відносно позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, не означають та не дають підстав вважати такі як заявлені з майновими вимогами.

Суд, оглянувши заяву від 23.04.2018 р. щодо повторного усунення недоліків позовної заяви, приходить до висновку про повернення позову, у зв'язку з невиконанням ухвали суду від 10.04.2018 р., оскільки стороною позивача не було усунуто недоліки. Зазначені в ухвалі, а саме не сплачено судовий збір за вимогу майнового характеру - «Визнати недійсним як такий, що вчинений під впливом обману, Договір довічного утримання (догляду) від 11.06.2009 р., укладений ОСОБА_1 (податковий НОМЕР_2) з ОСОБА_3 (податковий номер НОМЕР_1), який посвідчений державним нотаріусом 14-ї Київської державної нотаріальної контори Іванено Р.С. і зареєстрований в Реєстрі за №3-1526».

Згідно з ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ч. 1 ст. 19 ЦПК України загальні суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

При вирішенні питання про залишення позовної заяви без руху враховувалась, практика Європейського суду з прав людини (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 p.) де зазначено, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).

Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Практикою Європейського суду з прав людини визначено, що встановлені державою обмеження повинні відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються та метою, яку намагаються досягнути, щоб забезпечити дотримання п.1 ст.6 Конвенції. Така позиція ЄСПЛ закріплена і в п.37 рішення «Гуерін проти Франції» від 29.07.1998 року.

Враховуючи викладене, слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У зв'язку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо) не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки не позбавляє права позивача на повторне звернення до суду із позовом.

Оскільки, позивачем відповідно до ухвали судді недоліки позовної заяви не усунуті, не виконано всі вимоги, які є передумовою відкриття провадження у справі, то позовна заява вважається неподаною і має бути повернута позивачу.

У відповідності до ч.3 ст.185 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначеністаттями 175і177цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

У зв'язку з тим, що позивачем недоліки поданої заяви не усунуті, ухвала судді про залишення позову без руху від 10.04.2018 р. належним чином не виконана, суддя вважає, що у відповідності до ст. 185 ЦПК України, позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним слід повернути позивачеві..

Відповідно до ч. 7ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ч. 3 ст. 185 ЦПК України, суддя,суд -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним- вважати неподаною та повернути позивачу.

Роз'яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду

Суддя: