Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 642/1998/16-ц

провадження № 61-30985св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Трощій Ірина В'ячеславівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Трощій І. В. про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до заповіту від 03 вересня 2015 року ОСОБА_7заповідала йому усе своє майно, яке належатиме їй на день смерті. Спадкоємців, які мають право на обов'язкову частку в спадщині після смерті ОСОБА_7, немає.

Спадкове майно складається з 4/6 частини земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1 що придбані на ім'я ОСОБА_8, з яким ОСОБА_7перебувала у зареєстрованому шлюбі з 02 грудня 1974 року.

28 серпня 2015 року ОСОБА_8помер та після його смерті залишилось спадкове майно, а саме ? частини земельної ділянки та будинку АДРЕСА_2 у м. Харкові.Спадкоємцями, що прийняли спадщину, є доньки померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_5,а також дружина ОСОБА_7, яка на час смерті чоловіка проживала у спірному будинку, а тому є такою що прийняла спадщину після його смерті, проте свідоцтво про право власності на частину в спільному майні подружжя та свідоцтва на право власності на спадщину за законом отримати не встигла, так як померла.

Позивач звернувся до приватного нотаріуса, проте нотаріусом вказано, що ОСОБА_7 не володіла із ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності жилим будинком та земельною ділянкою, тому після смерті ОСОБА_8 має успадкуватися вся земельна ділянка та будинок без урахування частки у спільній сумісній власності ОСОБА_7

Спадкова маса після смерті ОСОБА_7 складається із частки частини земельної ділянки та жилого будинку, що відповідає розміру частки одного із подружжя в спільній сумісній власності на майно, яке було набуте подружжям за період шлюбу та 1/6 частини будинку і земельної ділянки, яку вона мала спадкувати за законом після смерті чоловіка, тому ОСОБА_7 на момент смерті належало право власності на 4/6 частини житлового будинку та земельної ділянки.

Просить визнати у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 право власності на 4/6 частин жилого будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 21 березня 2017 року в позовіОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що приватним нотаріусом не було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, а з позовних вимог вбачається, що ОСОБА_3 фактично не погодився із визначеною нотаріусом часткою у спадщині. Позивач звернувся з позовом до судуу квітні 2016 року, а право позивача на спадщину за заповітом виниклоз 04 червня 2016 року, тому позивачем не надано доказів про порушення, невизнання чи оспорювання його спадкових прав.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 березня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано за ОСОБА_3 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 право власності на 4/6 частин жилого будинку АДРЕСА_5, який зареєстрований за ОСОБА_8 та на 1/6 частин земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 (державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_9 та ОСОБА_8.). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що факт звернення ОСОБА_3 до суду до сплину шестимісячного строку після смерті ОСОБА_7 не має правового значення, оскільки рішення ухвалено вже у 2017 році і інших спадкоємців, окрім сторін, не з'явилося. Відсутність постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, видачі свідоцтва, не є підставою для відмови в позові.

ОСОБА_3 вважає, що йому повинна належати більша частина, ніж вказано у письмовій відповіді нотаріуса (4/6 та 1/3), на яку йому буде видано свідоцтво, тому така відповідь і є відмовою нотаріуса.

Отримання свідоцтва, а потім порушення питання про визнання його частково недійсним, порушуватиме права позивача і відповідачів. Непред'явлення окремого позову про визначення часток кожного з подружжя ОСОБА_7, які померли, не є перешкодою для оформлення спадщини. Подружжя померло, визначення часток у майні передбачає визнання за ними права власності, що є неприпустимим.

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, у якій просив скасувати вказане рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

03 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_4

У травні2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивачу не було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки нотаріус внаслідок його звернення відповідної постанови згідно з положенням Закону України «Про нотаріат» не виносив.

Позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки позивач не порушував питання про неправильність розрахунків часток спадщини та не надавав відповідних доказів.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на неправомірність реєстрації шлюбу померлого ОСОБА_8 з другою дружиною ОСОБА_7

Заперечення на касаційну скаргу мотивовані тим, що судом апеляційної інстанції достовірно встановлено, що ОСОБА_3 звернувся до суду до сплину шестимісячного строку і що це не має правового значення з огляду на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено вже у 2017 році, а з матеріалів справи вбачається, що інших спадкоємців, окрім сторін у справі, немає.

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином встановлених обставин справи дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 належить 4/6 частки спадкового майна, що є відмінною від розміру частки, вказаної нотаріусом, а саме 1/3, що фактично унеможливлює успадкування позивачем належної йому частки, тому така відповідь нотаріуса є фактично відмовою у оформленні спадщини саме у розмірі 4/6 частки жилого будинку.

Крім того, відсутність належним чином оформлених прав ОСОБА_7 на частку у спільній сумісній власності подружжя, а також її прав на успадковану частку після смерті чоловіка ОСОБА_8 не позбавляє спадкоємця права на спадщину, про що також зазначає Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №6-16288св15.

Протягом розгляду справи відповідачі підтвердили спір щодо спадкового майна.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 лютого 1974 року.

Згідно з договором купівлі-продажу від 28 липня 1978 року ОСОБА_8 купив 27/100 частин жилого будинку АДРЕСА_6 у м.Харкові.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 23 грудня 2010 року за ОСОБА_8 визнано право власності на жилий будинок АДРЕСА_5, а саме: на жилий будинок літ. А-1 з відповідними надвірними буділями.

За ОСОБА_10, співвласницею цього будинку, визнано право власності на жилий будинок літ. Ж-1 з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_7.

Жилий будинок літ. А1 на ім'я ОСОБА_8 зареєстрований за ним у Комунальному підприємстві «ХМБТІ» 04 лютого 2011 року, про що свідчить Витяг про державну реєстрацію прав (а.с. 41).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

З заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулися дружина ОСОБА_8 - ОСОБА_7 та його діти від іншого шлюбу - ОСОБА_4 та ОСОБА_5.(а.с. 86).

Відповідно до вимог статей 22, 28, 29 КпШС України, які кореспондуються з вимогами статей 60, 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, спадковою часткою після смерті ОСОБА_8 є 1/2 частина жилого будинку і після смерті якого кожна зі спадкоємців має право на 1/6 частину (1/2:3).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Спадковою часткою після її смерті є 4/6 частини (1/2+1/6).

Відповідно до нотаріально посвідченого заповіту від 03 вересня 2015 року ОСОБА_7 заповіла все своє майно позивачу ОСОБА_3

Згідно з вимогами статті 1271, частини першої статті 1258, статті 1261, частини третьої 1268, частини першої 1270, статті 1276 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, тобто на 4/6 частин жилого будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_8.

Згідно з Державним актом на земельну ділянку, серія НОМЕР_1, від 21 серпня 2007 року співвласниками земельної ділянки, що знаходиться у м. Харкові, АДРЕСА_10 вказані ОСОБА_9 та ОСОБА_8 (а.с. 42). Тобто, співвласників на цю земельну ділянку є двоє.

Будь-яких змін до цього державного акта або видачі іншого державного акта не проводилося.

Отже, єдиним правовстановлюючим документом на земельну ділянку є вказаний державний акт.

Оскільки співвласників двоє і згідно приватизації їх частки є рівними незалежно від частки у праві власності на житловий будинок, то спадковою часткою є саме 1/2 частина, що не є спільною власністю подружжя у відповідності до вимог статей 60, 61 СК України, а отже, спадковою є 1/2 частини земельної ділянки.

Враховуючи, що спадкоємців після смерті ОСОБА_8 троє - дружина та двоє дітей, то кожному з них належить у порядку спадкування по 1/6 частини (1/2:3), тобто ОСОБА_3 має право у порядку спадкування на 1/6 частини земельної ділянки.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 звернувся до суду до сплину шестимісячного строку після смерті ОСОБА_7 не заслуговують на увагу, оскільки Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду, що рішення суду першої інстанції ухвалено у 2017 році, інших спадкоємців, окрім сторін у справі, не з'явилося, а із письмової відповіді нотаріуса вбачається, що позивач мав би можливості успадкувати 1/3 частини жилого будинку, а не 4/6 частини спадкового майна та вказав, що у позивач має право звернутися до суду за захистом свого права.

Крім того, відсутність належним чином оформлених прав ОСОБА_7 на частку у спільній сумісній власності подружжя, а також її прав на успадковану частку після смерті чоловіка ОСОБА_8 не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Системний аналіз зазначених вище норм законодавства та встановлені фактичні обставини дають підстави дійти висновку, що ОСОБА_3 не має можливості реалізувати своє право на спадкування на належне йому спадкове майно у позасудовий спосіб.

Отже, наведені в касаційній скарзі аргументи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться лише до незгоди із судовим рішенням.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, що є ефективним способом порушеного права ОСОБА_11 на спадкування, Верховний Суд не знаходить підстав для скасування ухваленого у цій справі рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду ухвалене з урахуванням завдань та основних засад цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик