КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/155/2018 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Ігнатченко Н.В.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року

у справі за позовом Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: Державний концерн «Укроборонпром» про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

встановив:

У грудні 2017 року, ДП «Науково-дослідний інститут «Квант» звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, мотивуючи свої вимоги тим, що між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та ТОВ «Каштанове місто» 21 грудня 2009 року було укладено договір оренди №4771 нерухомого майна, яке належить до державної власності, умовами якого передбачено, що РВ ФДМУ по м. Києву передає, а ТОВ «Каштанове місто» приймає у строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення водно-спортивної бази «ІНФОРМАЦІЯ_1» загальною площею 231,7 кв.м, які розміщені за адресою: АДРЕСА_1 та перебувають на балансі ДП «Науково-дослідний інститут «Квант», яке відповідно до постанови КМУ від 06 квітня 2011 року № 374 «Про внесення змін до постанови КМУ від 29 грудня 2010 року №1221» включено до складу Державного Концерну «Укроборонпром», є підприємством оборонно-промислового комплексу та має стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Також за договором «Про відшкодування витрат» від 21 грудня 2009 року №4771 ТОВ «Каштанове місто» відшкодовує ДП «Науково-дослідний інститут «Квант» земельний податок за користування ділянкою водно-спортивної бази «ІНФОРМАЦІЯ_1», площею 1,24 га (кадастровий номер НОМЕР_1).

Під час проведення інвентаризації нерухомого майна комісією ДП «НДІ «Квант» на території водно-спортивної бази «ІНФОРМАЦІЯ_1» виявлено ряд об'єктів нерухомого майна, які не перебувають на обліку ДП «НДІ «Квант», зокрема житловий будинок площею 258,6 кв м. за адресою АДРЕСА_2.

Стало відомо, що право власності на житловий будинок загальною площею 258,6 кв.м за адресою АДРЕСА_2, було набуто гр. ОСОБА_2 за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 червня 2010 року по справі № 2-2502/1/2010.

Відповідно до цього рішення суду 08 липня 2010 року здійснено державну реєстрацію права власності на дане нерухоме майно.

Проте, вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 1,24 га (кадастровий номер НОМЕР_1), яка рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 07 липня 1964 року №928 відведена організації п/с 24, правонаступником якої є ДП «Науково-дослідний інститут «Квант», на Трухановому острові в Подільському районі для влаштування водно-спортивної бази «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Дозволи на будівництво та згоди відповідними органами щодо набуття права власності на зазначене нерухоме майно ОСОБА_2 не надавалися.

Самочинність будівництва і відсутність документів про відведення під нього земельної ділянки підтверджено відмітками в паспорті БТІ виготовленого 07 грудня 2009 року на замовлення ОСОБА_2

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2010 року у справі №2-2502/1/2010 визнано, що ОСОБА_2 є власником нерухомого майна тільки на підставі наявності у нього технічного паспорту на нерухоме майно, який не може бути правовстановлюючим документом.

Рішенням від 30 травня 2017 року № 22/ц/796/6139/2017 Апеляційний суд м. Києва апеляційну скаргу ДП «Науково-дослідний інститут «Квант» задовольнив частково, скасував рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2010 року у справі №2-2502/1/2010 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності та ухвалив нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності відмовлено.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ДП «Науково-дослідний інститут «Квант» стало відомо, що вищезазначене нерухоме майно, за договором купівлі-продажу від 13 грудня 2013 року №4538, який був завірений приватним нотаріусом Литвин А.С., гр. ОСОБА_2 був переданий у власність гр. ОСОБА_4

Позивач зазначає, що рішення суду про надання ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно апеляційним судом визнане таким, яке не відповідає нормам матеріального та процесуального права, що свідчить про неправомірне набуття його у власність та є підставою для скасування правочину, а саме договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13 грудня 2013 року №4538 (житловий будинок загальною площею 258,6 кв. м за адресою АДРЕСА_2) між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Литвин А.С., між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є підставою для скасування державної реєстрації права власності на вищезазначене нерухоме майно.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року, позов ДП «Науково-дослідний інститут «Квант» задоволено частково.

Скасовано державну реєстрацію права власності від 13 грудня 2013 року за номером запису 3844057 на нерухоме майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, на ім'я ОСОБА_4, проведену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: 4538 від 13 грудня 2013 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С.

У решті заявлених вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах матеріального та процесуального законодавства.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що судом було встановлено, що спірний будинок побудований в межах прибережної захисної смуги річки Десенка (Чорторій), що підтверджується схемою планувальних обмежень та зон охорони культурної спадщини, Витягом служби містобудівного кадастру щодо чинних містобудівних регламентів та інших умов провадження містобудівної діяльності, містобудівних умов та обмежень щодо певної території, а також наявних вимог та обмежень щодо використання земельних ділянок і розташованих на них об'єктів нерухомості, в тому числі викопіювання містобудівної документації.

Однак, суд, встановлюючи те, що спірний будинок побудований в межах прибережної захисної смуги річки Десенка (Чорторій) не дослідив питання стосовно того, до якого типу річок відноситься річка Десенка (Чорторій), що є необхідною умовою для визначення розміру прибережної захисної смуги.

Також не було встановлено, на якій відстані від берега річки Десенка (Чорторій) знаходиться спірний будинок, а ця обставина є ключовою, у встановленні того, чи входить зазначений будинок в межі прибережної захисної смуги.

Крім цього, відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_4 та ДЮСШ «Столиця-Спорт» від 23 квітня 2014 року, ДЮСШ «Столиця-Спорт» придбала у приватну власність житловий будинок АДРЕСА_2.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року частково задоволено позов ДП «НДІ «Квант» до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в частині скасування державної реєстрації права власності від 13 грудня 2013 року за номером запису 3844057 на нерухоме майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_4

Суд першої інстанції повинен був з'ясувати коло осіб, яким на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_2 та залучити цих осіб до участі у справі, як таких чиї інтереси буде зачіпати прийняте рішення.

Дніпровський районний суд м. Києва ухвалюючи рішення, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, у зв'язку з чим вирішив питання про права та обов'язки осіб не залучених до участі у справі, чим позбавив добросовісного власника - ДЮСШ «Столиця-Спорт» права на захист свого порушеного права.

Просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ДП «НДІ «Квант» відмовити у повному обсязі.

На апеляційну скаргу ДП «НДІ «Квант» подало відзив, який обґрунтовувало тим, що твердження апелянта про те, що на підставі доказу, яким є фрагмент схеми планування обмежень та зон охорони об'єктів культурної спадщини не можливо встановити знаходження будинку в межах прибережної захисної смуги у зв'язку з тим, що на зазначеній схемі не вказано місце розташування спірного будинку та не зазначено відстань на якій даний будинок знаходиться від берега річки, є хибними і безпідставними.

На офіційному сайті Департаменту містобудування та архітектури м. Києва зазначено, що витяг з містобудівного кадастру це документ, що містить запитувані споживачем офіційні відомості містобудівного кадастру, що характеризують діючі на території м. Києва містобудівні регламенти та інші умови провадження містобудівної діяльності, містобудівні умови та обмеження, а також вимоги та обмеження щодо використання земельних ділянок і розташованих на них об'єктів нерухомості, інші довідкові відомості з інформаційних ресурсів містобудівного кадастру м. Києва.

Зазначене означає, що витяг, як офіційний документ, повинен виготовлятися Департаментом містобудування та архітектури м. Києва з дотриманням затверджених чинним законодавством необхідних норм та стандартів.

Схеми та аерофотозйомка витягу виконані в масштабі 1:2000, це означає, що довжина яка дорівнює 1 см. на схемі, відповідає відстані 20 м. на місцевості.

На фрагменті схеми планування обмежень та зон охорони об'єктів культурної спадщини чітко вказана прибережна захисна смуга, відстань від якої до зрізу води дорівнює 2,5 см. на місцевості дана відстань складатиме 50 м., що відповідає ширині ч.2 ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України, прибережної захисної смуги для середніх річок, до яких відноситься річка Десенка (Чорторій).

Самовільно побудований ОСОБА_2 двоповерховий житловий будинок площею 258,60 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, знаходиться на території водно-спортивної бази «ІНФОРМАЦІЯ_1», що було встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2015 року.

На схемах витягу з містобудівного кадастру видно, що на території земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, на якій розташована водно-спортивна база «ІНФОРМАЦІЯ_1», під позначкою «2Ж» (Ж - житловий; 2- кількість поверхів), знаходиться тільки одна споруда, і даною спорудою є самовільно побудований ОСОБА_2 двоповерховий житловий будинок площею 258,60 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2.

Також, на фрагменті схеми планування обмежень та зон охорони об'єктів культурної спадщини, чітко видно, що вищезазначена споруда під позначкою «2Ж» знаходиться в межах прибережної захисної смуги.

Також зазначає, що прийняте Дніпровським районним судом м. Києва рішення в даний момент ніяк не впливає на права та обов'язки ДЮСШ «Столиця-Спорт», воно на даний момент впливає безпосередньо тільки на права та обов'язки сторін, які уклали визнаний судом нікчемним договір купівлі-продажу (продавець - ОСОБА_2, покупець - ОСОБА_4.) від 13 грудня 2013 року №4538, який був завірений приватним нотаріусом ЛитвинА.С., тобто у суду не було підстав щодо залучення до участі у справі ДЮСШ «Столиця-Спорт» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Крім цього, незалучення ДЮСШ «Столиця-Спорт» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не є підставою для скасування та зміни рішення суду першої інстанції.

Просило, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року залишити без змін, а скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

В свою чергу, Державний концерн «Укроборонпром» також подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2, мотивуючи його тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2017 року встановлено, що земельна ділянка, на якій ОСОБА_2 самовільно збудовано житловий будинок господарським шляхом, належить на праві власності державі та знаходиться на праві постійного користування ДП «НДІ «Квант».

Відповідач ОСОБА_2 (продавець) достовірно знав про відсутність законних правових підстав набуття ним права власності на житловий будинок. На час укладення спірного договору купівлі-продажу не був належним власником майна, яке продав.

Житловий будинок загальною площею 258,6 кв.м., який розміщується на земельній ділянці, що є власністю позивача, є самочинним будівництвом, оскільки цей будинок побудований без дозволу на будівництво та у встановленому законом порядку цей об'єкт в експлуатацію не введено, будівництво здійснено на земельній ділянці, яка є власністю держави і для забудови не виділялась.

Тому, апелянт не був власником спірного майна.

Ані ОСОБА_2, ні ОСОБА_4 не набували у законний спосіб право власності на це майно, відтак не могли розпоряджатись ним, тобто відчужувати його за договором купівлі-продажу.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що спірний правочин порушує публічний порядок, укладений з порушенням закону, особою, яка не мала права на його вчинення та спірний будинок побудований в межах прибережної захисної смуги річки Десенка (Чорторій).

Просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2010 року визнано за ОСОБА_2 право власності на двоповерховий житловий будинок, загальною площею 258,6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7,7зв.).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2010 року в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання права власності відмовлено (а.с8-10).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2017 року встановлено, що земельна ділянка на якій ОСОБА_2 самовільно збудовано житловий будинок господарським шляхом належить на праві власності державі та знаходиться на праві постійного користування у ДП «НДІ «Квант».

Рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 928 від 07 липня 1964 року відведено організації п/с 24, правонаступником якої є ДП «НДІ «Квант», земельну ділянку площею біля 1 га. на Трухановому острові в Подільському районі для влаштування водно-спортивної бази (а.с.11).

Згідно Статуту Державного підприємства «НДІ «Квант» у новій редакції, позивач є державним комерційним підприємством, заснованим на державній власності, та переданим в управління Державного концерну «Укроборонпром». Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання (а.с.78-79зв.).

Відповідно довідки ДП «НДІ «Квант», наказом Міністерства радіоелектронної промисловості №160сс від 24 березня 1966 року організація п.с.24 перейменована в Київський науково-дослідний інститут радіоелектроніки. Наказом Міністра суднобудівної промисловості СРСР №0197 від 07 травня 1973 року Інституту присвоєна відкрита назва Науково-дослідний інститут «Квант».

На балансі ДП «Науково-дослідного інституту «Квант» обліковується водно-спортивна база «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка розташована на земельній ділянці площею 1,24 га за адресою: АДРЕСА_2, на якій розміщений гостьовий будинок загальною площею 231,7 кв. м. (літ. «А»).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2, зокрема, зареєстровано право власності сторонніх осіб на цей об'єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок за вказаною адресою належав на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2010 року (а.с.36-37).

Разом з тим, 13 грудня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. за реєстровим № 4538, власником спірного будинку є ОСОБА_4 (а.с.36).

На момент укладення договору купівлі-продажу від 13 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 власником спірного майна був ОСОБА_2 на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2010 року.

Оскільки рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2010 року скасовано, при цьому скасовано право власності ОСОБА_2 на житловий будинок, загальною площею 258,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_2, тому укладений між відповідачами договір купівлі-продажу від 13 грудня 2013 року є недійсним.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2017 року, встановлено, що житловий АДРЕСА_2 збудований на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_1, що належить на праві власності державі та знаходиться в користуванні позивача, будівництво проведене самовільно, дозволи на забудову та згоди місцевих органів влади і землекористувача щодо набуття права власності на вказане на рухоме майно ОСОБА_2 не надавалися, у технічному паспорті на будинок також вказано, що документи на відведення земельної ділянки не подані, об'єкт не прийнятий в експлуатацію, розпорядження про присвоєння поштової адреси в БТІ не подано, дозвільна документація на будівництво в БТІ не подана (а.с.38-41).

Спірний будинок побудований в межах прибережної захисної смуги річки Десенка (Чорторій), що підтверджується Схемою планувальних обмежень та зон охорони об'єктів культурної спадщини, Витягом служби містобудівного кадастру щодо чинних містобудівних регламентів та інших умов провадження містобудівної діяльності, містобудівних умов та обмежень щодо певної території, а також наявних вимог та обмежень щодо використання земельних ділянок і розташованих на них об'єктів нерухомості, в т.ч. викопіювання із містобудівної документації (а.с.32-33зв.).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний правочин порушує публічний порядок, укладений з порушенням вимог закону, тому є нікчемним.

Оскільки суд дійшов висновку що договір купівлі-продажу нерухомого майна (житловий будинок загальною площею 258,6 кв. м за адресою АДРЕСА_2) від 13 грудня 2013 року укладений між ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Литвин А.С. за реєстровим № 4538, є нікчемний, позовні вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_4, проведеного приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. на підставі цього договору є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.203 та ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання його сторонами вимоги про те, що зміст такого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.658 ЦК України, право продажу майна належить його власнику.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту порушених цивільних прав є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно ч.ч.1,2 ст.228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Як роз'яснено у п.18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, правочини, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначені статтею 228 ЦК, є такі, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України ); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Згідно з ч.1 ст.60 ЗК України, та ст.88 ВК України, вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Відповідно положень ч. 1 ст.61; п. г) ч.2 ст.61 ЗК України та ч.1 ст.89; п. 4) ч.2 ст.89 ВК України, прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

Відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих природних ознак земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року (справа №372/2180/15-ц).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, відповідно до ст.215 та216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» правовим наслідком вчинення правочинів щодо нерухомого майна, крім його передачі, також є внесення відповідних реєстраційних записів до Державного реєстру прав.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів

Повний текст постанови виготовлено 09 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

Н.В. Ігнатченко