Дата документу 13.12.2018 Справа № 331/2653/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1242/18 Головуючий у 1-й інстанції: Жукова О.Є.
Є.У.№ 331/2653/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

розглянув в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, яку вона успадкувала після смерті свого брата ОСОБА_6, що підтверджується судовим рішенням від 28 вересня 2017 року. Відповідачі, які є колишньою дружиною і донькою спадкодавця, у вказаній квартирі не проживають з 2012 року без поважної причини, комунальні послуги не сплачують, чим порушують її права як власника. Посилаючись на вказані обставини, просила суд задовольнити позов з підстав, передбачених ст.405 ЦК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заочне рішення, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на спірну квартиру, скасовано , а тому позивачка не власником спірної нерухомості і відповідачі її права не порушують.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_3 вказує, що на момент пред'явлення нею позову заочне рішення про визнання за нею права власності на спірну квартиру набуло чинності, а отже вона як власник нерухомості правомірно звернулася до суду за захистом свого порушеного права. Скасування судом заочного рішення, прийняття до розгляду зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності і визнання за нею права власності на ? частку квартири не є підставою для відмови у задоволенні її позову, оскільки зібраними у справі доказами підтверджено факт не проживання відповідачів у спірній квартирі з 2012 року. Вважає, що суд допустився порушень норм процесуального права, оскільки не вирішив питання про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням суду у справі за її позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання права на спадщину і за зустрічним позовом ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частку квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що на час ухвалення оскаржуваного рішення позивачка не була власником спірного житла, а тому відповідачі не порушували її права як власника. Щодо твердження позивачки про утримання нею квартири і доведеності факту не проживання відповідачів у квартирі відповідачі вважають, що в справі відсутні будь-які докази на підтвердження цих фактів. Щодо порушення норм процесуального права відповідачі зазначають, що ОСОБА_3 будь-яких клопотань про зупинення провадження у справі не заявляла, а тому підстав для зупинення розгляду цієї справи у суду не було.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом зазначеної норми, право членів сім'ї особи на користування жилим приміщенням, що належало їй на праві приватної власності, є похідним від права останньої на користування зазначеною жилою площею і із втратою нею права власності члени її сім'ї втратили право на користування відповідним житлом. Вказана правова позиція висловлена також у постанові Верховного суду України від 15 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Отже,члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК), і таким законом є не ЖК України, а норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частина перша статті 321ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (брат позивачки) перебували у шлюбі з 26 січня 1991 року до 17 червня 2010 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.39-40).

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 серпня 2018 року встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2

На випадок своєї смерті вищевказану квартиру ОСОБА_6 заповів своїй сестрі ОСОБА_3 Остання в шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про її прийняття, проте нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вказавши у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, що спадкове майно - спірна квартири є об'єктом спільної сумісної власності, т.я. була куплена у 2008 році в період перебування ОСОБА_6 у шлюбі з ОСОБА_7

Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг в спірному житловому приміщенні зареєстровані: ОСОБА_5 з 18.03.2010 року по теперішній час, та ОСОБА_4 з 28.05.2008 року по теперішній час.

У 2017 році ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування, заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 28 вересня 2017 року позов був задоволений (а.с.36).

Ухвалою цього ж суду від 21 серпня 2018 року заочне рішення було скасовано, по справі призначено підготовче засідання на 18 вересня 2018 року, в ході якого ОСОБА_4 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частку квартири в порядку ст. 60, 71 СК України (а.с.115).

На час ухвалення оскаржуваного рішення спір про право власності на квартиру судом не вирішений.

Клопотання про зупинення провадження у цій справі сторони не заявляли.

Установивши, що заочне судове рішення, яким за ОСОБА_3 було визнано право власності на спірну квартиру скасовано, і справа до теперішнього часу судом не вирішена, суд першої інстанції на підставі наявних у справі письмових доказів дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не надана оцінка тій обставині, що позивачка самостійно утримує спадкове майно, а відповідачки з 2012 року в спірній квартирі не проживають, а отже в силу ст.405 ЦК України втратили право користування житлом, є неспроможними.

Належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставин ОСОБА_3 суду не надавала.

Крім того, спірна квартира була набута спадкодавцем в період шлюбу з відповідачкою ОСОБА_4, а ст.60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

На час вирішення спору у суді презумпція спільності права власності на вказану квартиру щодо ОСОБА_4 позивачкою як спадкоємцем ОСОБА_6 не спростована.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2018 року по цій справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий

Судді: