Провадження № 22-ц/772/593/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 рокуСправа № 127/24188/17м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої : Копаничук С.Г.

Суддів: Оніщука В.В.,Медвецького С.К.

при секретарі: Агеєвій Г.В.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Вінницького міського суду від 11.01.2018 року ,ухваленого в приміщенні Вінницького міського суду суддею Романюк Л.Ф. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків ,завданих простроченням виконання грошового зобов'язання,-

В с т а н о в и в :

ОСОБА_5 у листопаді 2017 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості у вигляді інфляційних втрат та 3% річних , що виникла в результаті прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачкою ,а також 20 000 грн. моральної шкоди .Зазначила, що в березні 2001 року вона позичила ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2600 доларів США. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 11.09.2001 року на її користь з ОСОБА_4 було стягнута сума позики в розмірі 14 085 грн.(відповідно до курсу гривні до долара США на день позики) та 140 грн судових витрат .Вказуючи на те, що рішення суду примусово виконане і грошові кошти сплачені відповідачем лише 30.09.2017 року ,а надмірно тривале невиконання рішення суду привело до знецінення грошових коштів , неодноразово змінюючи позовні вимоги та посилаючись на ст.ст.22,625 ЦК України, просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь 86073,83 грн. боргу з урахуванням індексу інфляції і 3% річних за час прострочення виконання рішення.

05.12. 2017 року ОСОБА_3 подала заяву про зміну предмета позову ,в якому посилаючись на правову позицію Верховного Суду України у справі 6-36736вов10 від 28.03.2012 року ,згідно якої індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця - гривня і норми ч.2 ст.625 поширюються на прострочення грошового зобов'язання ,визначеного в гривні, просила стягнути з відповідача прямі збитки, заподіяні тривалим неповерненням грошових коштів відповідно до ст.ст.611,612,623 ЦК України .Зазначила ,що збитки полягають у тому, що на час виконання грошового зобов'язання відповідачкою повернута нею сума 14085 грн. по курсу складає всього 539,11 доларів ,при позиці 2600,89 доларів США, а різниця є збитками в розмірі 2060,89 доларів х 26,1264 = 53843,64 грн. Крім того, просила стягнути 3%річних від вказаної суми за три роки ,що складає 4845,92 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2018 року у задоволення позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначене рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права ,а по справі ухвалити нове рішення, яким її вимоги задовольнити. Зазначила, що суд не врахував дійсні обставини справи щодо позики ,не врахував те, що остання мала місце у доларах США і гривневий еквівалент цих коштів стягнутих за рішенням суду в 2001 році складає на час виконання рішення 531 долар США ,а тому тривалим невиконанням зобов'язання відповідачем їй спричинені збитки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_6 проти її задоволення заперечує, зазначає, що рішення суду є законним і обгрунтованим ,а доводи скарги безпідставними. Просить оскаржуване рішення залишити без змін . Вказує на те, що суд вірно встановив обставини справи та дійшов вірного висновку про недоведеність збитків завданих простроченням повернення коштів, стягнутих за рішенням суду від 2001 року.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, представника позивача ,перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та відзиву , суд апеляційної інстанції вважає, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду -скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким позовні вимоги частково задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 11.09.2001 року з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 стягнуто 14085 гривень боргу (відповідно до курсу гривні відносно долара США на день вчинення позики) та 140 гривень судових витрат.

Предметом договору позики, який укладений між сторонами були грошові кошти в сумі 2600 доларів США. Саме таку суму позичальник ОСОБА_4 взяла на себе зобов'язання повернути позивачу у встановлений договором строк.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 11.09.2001 року було виконано відповідачем у порядку примусового виконання 30 вересня 2017 року, тобто через шістнадцять років, після його ухвалення та набрання ним законної сили.

Згідно з офіційною інформацією Національного банку України станом на 30 вересня 2017 року курс гривні становив у розмірі 26,5211 грн. за 1 долар США. Тому суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про те, що станом на момент виконання відповідачем рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 11.09.2001 року позивачу було повернуто суму коштів, яка в еквіваленті становить лише 531 долар США.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 22, 525, 526, 611, 612, 623, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, виходив із того, що позивач не довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, зокрема наявності збитків спричинених тривалим невиконанням рішення суду першої інстанції; протиправності поведінки заподіювача збитків; причинного зв'язку між такою поведінкою із заподіяними збитками.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції у частині недоведеності позивачем наведених вище обставин, не погоджується, оскільки суд дійшов їх неправильно застосувавши норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору по суті, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Частиною 2 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права реальні збитки);2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене упущена вигода).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Крім того, за змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду .

Отже, зважаючи на юридичну природу цих правовідносин між сторонами як грошових зобов'язань, на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, на який суд першої інстанції уваги не звернув.

Крім того, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване заочне рішення, помилково послався на роз'яснення, що містяться у п.14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» та в «Узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010, 2011 роках», оскільки наведені роз'яснення стосуються правовідносин, які врегульовані спеціальними нормами цивільного законодавства та виникають між суб'єктами внаслідок спричинення шкоди саме джерелом підвищеної небезпеки, а тому не можуть бути застосовані до відносин, що виникли між сторонами з підстав тривалого невиконання рішення суду відповідачем щодо стягнення боргу за договором позики.

Разом з тим , апеляційний суд вважає, що застосовувати норми ст.625 ЦК України в частині відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та 3% річних до правовідносин що виникли з невиконання рішення суду щодо стягнення боргу, визначеного судом в гривнях , за договором позики, що здійснювалась в доларах ,не є правильним, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 цього Кодексу).

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Стягуючи заборгованість за договором позики , предметом яких були долари США, у гривнях судом в 2001 році визначено розмір коштів, виходячи з курсу долара до гривні.

Між тим, відповідач, з урахуванням положень ст. 1049 ЦК України та того, що предметом позики були долари США, має обов'язок по поверненню саме доларів США.

Визначення її гривневого еквівалента і стягнення судом в 2001 році коштів у гривнях за офіційним курсом на день ухвалення рішення не суперечить чинному законодавству.

Виходячи із того, що на час виконання рішення і сплати гривневого еквівалента отриманих у позику доларів США курс цієї валюти збільшився, тому порушене право кредитора на отримання еквівалентної переданим у позику доларам США суми порушене і для його відновлення останній зазнає витрат, які є збитками в розумінні ч. 1 ст. 22 ЦК України.

Саме цими обставинами обґрунтовувались вимоги ОСОБА_7 за зміненим предметом позову , а тому висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення збитків, є невірним.

Апеляційний суд вважає, що відшкодування збитків у вигляді матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та 3% річних та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові по заборгованості у гривнях проводиться за ст.625 ЦК України , а щодо відшкодування збитків у даних правовідносинах ,що витікають з понесених витрат на відновлення порушеного права з зобов'язань у іноземній валюті ,не застосовується. Такі витрати стягуються відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 623,22 ч.1 ЦК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачу були заподіяні збитки протиправними діями відповідача, оскільки рішення суду, яке набрало законної сили є обов'язковим та підлягає обов'язковому виконанню, що випливає з Розділу VIII Конституції України та основних засад цивільного судочинства (ст. 2, 18 ЦПК України у редакції чинній з 15.12.2017 року та ст. 14 ЦПК України у попередніх редакціях: від 18.03.2004 року та від 18.07.1963 року). Відповідач була зобов'язана вчасно сплатити позивачу стягнуту за рішенням суду суму коштів, але цього не робила ,чим заподіяла збитки.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог позивача, а тому оскаржуване рішення в законній силі залишатись не може та відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення цього позову.

Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути: 54659,98 грн. (2061,00 дол. США х 26,5211 грн.) як відшкодування збитків, завданих простроченням виконання грошового зобов'язання

Враховуючи положення ст. 141, п.п. «в» п. 2 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне судовий збір, сплачений ОСОБА_3 за подачу позовної заяви у розмірі 640 грн. та за подачу апеляційної скарги у розмірі 960 грн. стягнути з ОСОБА_4 на її користь.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідент. код: невідомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 (ідент. код: НОМЕР_1, адреса проживання: АДРЕСА_2) кошти на відшкодування збитків, завданих простроченням виконання грошового зобов'язання у розмірі 54659,98 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідент. код: невідомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 (ідент. код: НОМЕР_1, адреса проживання: АДРЕСА_2) сплачений нею судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. та за подачу апеляційної скарги у розмірі 960 (дев'ятсот шістдесят) грн.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня її проголошення. У випадку проголошення вступної і резолютивної частини судового рішення ,остання може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий : Копаничук С.Г.

Судді: Оніщук В.В.

Медвецький С.К.

Згідно з оригіналом:

Суддя: Копаничук С.Г.