Справа № 541/1325/17
Провадження №2/541/31/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 березня 2018 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Сидоренка Ю.В.,

з участю: секретаря судового засідання - Олешко Н.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката ОСОБА_2,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідачів - адвоката ОСОБА_5,

третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миргороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однієї сім'єю, визнання частково недійсним договору довічного утримання, визнання права власності на частину будинку,

встановив:

ОСОБА_1 в червні 2017 року звернулась до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним позовом.

В обгрунтування позову зазначила, що з 1991 року проживала однією сім'єю з ОСОБА_3. На момент, коли вони стали проживати разом, вона вже була вдовою, а ОСОБА_3 був розлучений. Разом, проживаючи у її частині будинку по АДРЕСА_1, вони вели спільне господарство, вирішували фінансові питання, радившись між собою, позичали та віддавали гроші, які використовували на сімейні потреби (будівництво нерухомості, придбання автомобілів і т. ін.). Спільно, по пропозиції чоловіка, вони розпочали будівництво магазину, але так як коштів було недостатньо, змушені були позичати гроші у її родичів. Крім того, у кінці 2004 року для цих потреб вона вимушена була продати свою частину будинку по АДРЕСА_1. Вони переїхали жити в будинок по АДРЕСА_2 у м. Миргород, який належав їй, зробивши там спільно відповідний ремонт. У червні 2005 року вони подали заяву на реєстрацію шлюбу. Саме в цей час у них з'явилась можливість придбати будинок по АДРЕСА_3. Із-за клопотів по придбанню будинку вони перенесли реєстрацію свого шлюбу на 2 вересня 2005 року. У цьому будинковолодінні позивач працювала нарівні з ОСОБА_3, виконуючи усі підсобні роботи по ремонту будинку. Вони також добудовували веранду, робили вигрібну яму, вкладаючи для цього кошти із спільного сімейного бюджету. Для придбання будинку по АДРЕСА_3 дочка позивача, ОСОБА_6 вклала і свої кошти. Тому за нею було оформлено 1/3 частину будинку. Вони проживали як одна сім'я, тому 2/3 частини будинку були оформлені на голову сім'ї - ОСОБА_7 Ніяких письмових договорів між нею і ОСОБА_7 по розподілу права власності на нажите майно не укладалося.

Посилаючись на ст. 368 ЦК України, ст.ст. 70, 74 СК України вважала, що спірна частина будинку, придбана в момент їхнього проживання із відповідачем ОСОБА_3, є спільною сумісною власністю і вона повинна володіти 1/3 частиною будинку № АДРЕСА_3 у м. Миргород Полтавської області.

26 листопада 2015 року відповідач ОСОБА_3 заключив договір довічного утримання № 2896 зі своєю дочкою ОСОБА_4 на 2/3 частини будинку АДРЕСА_3 у м. Миргород Полтавської області. Тобто ОСОБА_3 розпорядився майном позивача без її на те згоди, про що вона довідалася лише у 2017 році.

На підставі вищевикладеного та ст. 368 ЦК України, ст. ст. 70, 74 СК України, позивач просить: встановити факт проживання однією сім'єю її, ОСОБА_1, та ОСОБА_3 з 1991 року по час реєстрації шлюбу 02 вересня 2005 року; визнати частково недійсним договір довічного утримання № 2896 від 26 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського округу Полтавської області ОСОБА_9 у частині 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_3 у м. Миргород Полтавської області; визнати за нею, ОСОБА_1, право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_3 у м. Миргород Полтавської області.

Ухвалою суду від 30 червня 2017 року відкрите провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду (а.с.29).

Відповідач ОСОБА_3 направив до суду заперечення на позов в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за безпідставністю. За відсутності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за безпідставністю просив застосувати позовну давність. В обгрунтування заперечень зазначив, що у жовтні 1992 року він розірвав шлюб із своєю дружиною ОСОБА_10 На той час я він працював заступником начальника санаторія МВС України. Квартиру я залишив колишній дружині і після розірвання шлюбу проживав у різних місцях: в с. Хомутець Миргородського району, в будинку АДРЕСА_4 в м. Миргороді, що підтверджується відмітками про реєстрацію місця проживання у його паспорті. У тому числі деякий час він проживав у ОСОБА_1, яку знав як свою підлеглу - робітницю санаторія МВС України, яка на той час звільнилася з роботи у зв'язку із виходом на пенсію. В 1993 році він теж звільнився зі служби у зв'язку із виходом на пенсію. 02.09.2005 року вони одружилися. Проте до одруження зі ОСОБА_1 вони не були однією сім'єю і у них не було спільного бюджету, вони не мали взаємних прав та обов'язків. Зокрема, він ніколи не придбавав об'єкти нерухомості за рахунок спільних з нею грошей чи за рахунок її особистих грошей. До розірвання шлюбу з ОСОБА_10 він отримував велику заробітну плату, а тому зміг зібрати та зберегти велику суму грошей. Ці обставини підтверджуються, зокрема, його ощадними книжками. За рахунок тих збережень він періодично придбавав різні об'єкти нерухомості (житлові будинки, квартири), робив в них ремонт (наймав робітників) і продавав. З цього отримував прибуток, який вкладав в новий об'єкт нерухомості. Проте ці об'єкти нерухомості та отримані від їх продажу гроші були його особистою власністю, оскільки вони були отримані за рахунок грошей, що належали йому особисто ще до того, як він став проживати у ОСОБА_1

Протягом 2002-2003 років він побудував будівлю магазину в м. Миргороді по АДРЕСА_5. 13.05.2004 року він отримав свідоцтво на право власності на будівлю магазину. Це будівництво він здійснював особисто за рахунок грошових збережень, зроблених ним до розірвання шлюбу з ОСОБА_10 ОСОБА_1 ніякої участі в будівництві магазину не брала. Фінансової участі в будівництві магазину вона також не могла брати у зв'язку з відсутністю будь-яких грошових збережень, оскільки мала невелику заробітну плату і пенсію, проживала без чоловіка з дочкою та внучкою, яких сама утримувала. На будівництво магазину не могли використовуватися кошти в сумі 19985 грн., отримані ОСОБА_1 від ОСОБА_11 згідно договору продажу житлового будинку АДРЕСА_1 в м.Миргороді від 15.11.2004 року, оскільки це сталося через рік після закінчення будівництва магазину. Крім цього ОСОБА_1 07.12.2004 року, тобто через 20 днів після продажу свого будинку та отримання грошей в сумі 19985 грн., придбала за ці гроші у власність житловий будинок АДРЕСА_2 в м. Миргороді вартістю 19766 грн.

Ті обставини, що будівництво магазину він здійснював особисто без участі ОСОБА_1 підтверджується наданими нею суду власними розписками від 21.04.2002 року, 20.05.2003 року, 22.10.2003 року та 18.11.2003 року, в яких зазначено, що ОСОБА_1 отримувала у ОСОБА_12 для нього в борг під проценти гроші на будівництво магазину в м. Миргороді, яке здійснюється особисто ним. На цих розписках він теж ставив свій підпис як гарантію того, що особисто поверне ці гроші. Ці гроші передавалися йому ОСОБА_1 на умовах їх повернення їй після закінчення будівництва магазину та його продажу. Отже вони передавалися йому на умовах позики, а тому вони не можуть вважатися її грошима. Загальна сума запозичених грошей складає за вказаними розписками 3200 доларів США. Запозичені гроші він повністю повернув ОСОБА_1 з процентами, що підтверджується її особистою розпискою, яку вона написала йому 20.07.2005 року і зазначила в ній, що отримала від нього гроші, вкладені нею і її сім'єю в будівництво магазину 6000 доларів США + 500 доларів погашено боргу за будинок на АДРЕСА_2 + 200 доларів взяла заплатила за навчання внучки; всього 6700 доларів США. Одночасно цими розписками підтверджується, що у нього із ОСОБА_1 не було спільного бюджету і він не входив до її сім'ї, оскільки в них вона особисто відокремлює його від її сім'ї. Крім того, цими розписками підтверджується, що ОСОБА_1 придбала житловий будинок № АДРЕСА_2 в м. Миргороді не за договором дарування, а за договором купівлі-продажу, на що вказує отримання нею від нього 500 доларів США на погашення боргу за будинок на АДРЕСА_2.

07.04.2005 року згідно договору купівлі-продажу він продав будівлю магазину за 142800 грн., що на той час складало 27200 грн. доларів США (з розрахунку 5,25 грн. за 1 долар США). При цьому 107100 грн. (20400 доларів США) покупець передав йому під час підписання договору, 26775 грн. (5100 доларів США) - до 07.07.2005 року і 8925 грн. (1700 доларів США) - до 07.08.2005 року. Фактичні розрахунки відбувалися в доларах США. Даний договір укладався без згоди ОСОБА_1, оскільки вона не була співвласником будівлі магазину. З урахуванням цього створена особисто ним за його особисті гроші будівля магазину, а також отримані ним від її продажу гроші були його особистою власністю.

20.07.2005 року згідно вищевказаної розписки ОСОБА_1 відповідач з отриманої суми грошей за продану будівлю магазину передав їй 6700 доларів США, у тому числі 6000 доларів США, які вона і її сім'я позичили йому на будівництво магазину. Отже станом на 07.08.2005 року після повного розрахунку покупцем з відповідачем за продану будівлю магазину та його розрахунку зі ОСОБА_1 у відповідача було в наявності 20500 доларів США його особистих грошей від продажу будівлі магазину. За ці гроші 17.08.2005 року згідно договору купівлі-продажу він купив у ОСОБА_13 житловий будинок № АДРЕСА_3 в м. Миргороді за 76372 грн., що на той час складало 14500 доларів США. Всю суму грошей повністю він особисто передав ОСОБА_13 під час укладання даного договору. Ні ОСОБА_1, ні її дочка ОСОБА_6 ніяких грошей за придбаний будинок та його добудову ні йому, ні ОСОБА_13 не давали, оскільки у них їх не було. Це підтверджується, зокрема тим, що за місяць до цього ОСОБА_1 брала у нього 500 доларів США щоб розрахуватися за придбаний нею будинок № АДРЕСА_2 в м. Миргороді, та 200 доларів США на навчання внучки - дочки ОСОБА_6

Оскільки на той час у нього зі ОСОБА_1 вже була домовленість про укладення шлюбу, в якості весільного подарунку він запропонував їй оформити на неї 1/3 частину будинку. Вона погодилася на це, проте запропонувала оформити 1/3 частину будинку на її дочку ОСОБА_6, щоб їй не було потрібно переоформляти її на себе після її смерті. Так й було зроблено під час укладання договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.08.2005 року. Після розрахунку за придбаний будинок у нього залишилося ще 6000 доларів США, які він використав на самочинне будівництво (без дозволу) веранди та вигрібної ями. Право власності на них не оформлено і не зареєстровано. Ні ОСОБА_1, ні її дочка ОСОБА_6 в цьому будинку ніколи не проживали і ніколи не працювали там. Будинок та земельна ділянка були в занедбаному стані, все заросло бур'яном.

З огляду на те, що на момент придбання житлового будинку 17.08.2005 року він і ОСОБА_1 не проживали однією сім'єю, не перебували у шлюбі між собою, а будинок був придбаний за кошти, які належали йому особисто, відповідач вважає, що 2/3 частини даного будинку є його особистою власністю, що є підставою для відмови в позові.

Крім цього зазначив, що за обставин, на які посилається позивач, вбачається, що вона довідалася або могла довідатися про порушення її прав 17.08.2005 року. Позовна давність за цими вимогами сплинула, що є підставою для відмови у задоволенні цього позову за відсутністю підстав для відмови у його задоволенні за необґрунтованістю (а.с.52-55).

15 вересня 2017 року відповідач ОСОБА_3 подав додаткові заперечення на позов, в яких зазначив, що він з метою здійснення особистої підприємницької діяльності, у тому числі з метою будівництва, 11.06.2003 року зареєструвався як фізична особа-підприємець. Всі власні доходи він отримував лише від підприємницької діяльності. Будь-які інші доходи у нього були відсутні. Будівництво магазину здійснювалося ним в процесі здійснення підприємницької діяльності, що підтверджується документами з його будівництва. З огляду на це, відповідно до ст.57 СК України побудований ним магазин не може розглядатися як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою приватною власністю (а.с.78-80).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представник адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили у позові відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов.

Третя особа ОСОБА_6 в судовому засіданні вважала що позов підлягає до задоволення, оскільки її мати ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 1992 року дійсно проживали однією сім'єю до одруження у 2005 році.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (Закон України від 3 жовтня 2017 року №2147-УІІІ) і відповідно до п.п.9 п. 1 розділу 13 Перехідних положень цього Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно з ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Правові підстави для задоволення позову в частині встановлення факту проживання позивача однією сім'єю з відповідачем в період з 1991 року по січень 2004 року відсутні, оскільки в цей період сімейнівідносини регулювались Кодексом про шлюб та сім'ю України, згідно з ст.6 якого визнавався тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану, а ст.13 було встановлено, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану, отже Кодекс про шлюб та сім'ю Української РСР не містив норму, аналогічну за змістом ст. 74 Сімейного Кодексу України (який набрав чинності з 1 січня 2004 року) і наявність сім'ї між особами, які спільно проживали без шлюбу, діючим на той час законодавством категорично заперечувалася.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 в частині про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 в період з 1991 року по 1 січня 2004 року необхідно відмовити.

Щодо періоду з 1 січня 2004 року по 2 вересня 2005 року суд вважає наступне.

Згідно з ч.2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частиною 4 ст.3 СК України визначено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з 24 жовтня 2003 року до 9 листопада 2004 року був зареєстрований і проживав за адресою АДРЕСА_1 разом з позивачем ОСОБА_1, її дочкою - третьою особою ОСОБА_6, та онукою - ОСОБА_15, що підтверджується копією його паспорта громадянина України (а.с.56-58) та копією поквартирної картки (а.с.6). В подальшому, після продажу позивачем цього житла, що відбулося 15 листопада 2004 року, згідно з показаннями свідка ОСОБА_11 - нового власника житлового приміщення, відповідач ОСОБА_3 з її дозволу ще близько місяця проживав разом з позивачем у вказаній квартирі, а потім вони переїхали у будинок по АДРЕСА_2. Вказаний будинок був придбаний у власність позивачем ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 07.12.2004, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу ОСОБА_9 (а.с.59). Факт реєстрації та проживання сторін у будинку по АДРЕСА_2 в м.Миргороді підтверджується довідкою Відділу реєстрації місця проживання громадян Миргородської міської ради Полтавської області від 19.05.2017 року (а.с.14), копіями паспортів сторін (а.с.22, 56-58) та довідкою голови вуличного комітету від 19.04.2017 року (а.с. 13).

Обставини спільного проживання сторін у період з 1 січня 2004 року по день укладення шлюбу 2 вересня 2005 року (а.с.20), ведення ними спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_14

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт, що відповідач ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 у період з 1 січня 2004 року по 2 вересня 2005 року проживали однією сім'єю.

На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за № 4701, відповідач ОСОБА_3 придбав у власність 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Миргороді по АДРЕСА_3 (а.с.11, 17).

Згідно з ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, 2/3 частини будинку по АДРЕСА_3 в м.Миргороді є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_1

Посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що будинок був придбаний за кошти, які належали йому особисто, отже 2/3 частини даного будинку є його особистою власністю, суд вважає безпідставним, оскільки відповідачем не надано на підтвердження цього відповідного письмового договору з позивачем ОСОБА_1

Крім того, необхідно зазначити, що набуття майна за час спільного проживання створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що позивач не зобов'язаний доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання з відповідачем, при цьому, відповідно до ст.60 СК України, яка міститься у главі 8 цього Кодексу, а отже положення якої поширюються на це майно, воно вважається таким, що належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку/доходу.

Для спростування презумпції права спільної сумісної власності на майно, заінтересована особа - відповідач, має звернутись з позовом про визнання майна особистою власністю. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_3 з таким позовом до суду не звертався.

Також ст. 70 СК України, яка теж міститься у главі 8 цього Кодексу, наголошено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не зазначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На підставі викладеного, в зв'язку з відсутністю доказів наявності будь-якої домовленості між сторонами щодо розміру часток, суд вважає, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/3 частину житлового будинку № АДРЕСА_3 в м.Миргороді Полтавської області підлягає до задоволення.

Судом також встановлено, що 26 листопада 2015 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_9 (а.с.66), згідно з яким ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_4 2/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_3 в м.Миргороді.

Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.65 СК України положення якої поширюються на майно, придбане ОСОБА_3 та ОСОБА_1 під час спільного проживання, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам.

За ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Враховуючи наведене вище, а також те, що спірний договір довічного утримання є угодою щодо розпорядження майном, яке є об'єктом спільної сумісної власності і вчинений з недодержанням стороною правочину вимог, встановлених ч.1 ст.203 ЦК України, тому що він суперечить вказаним вище нормам ЦК України, СК України, отже вказаний правочин не може вважатися правомірним.

Розглядаючи справу в межах позовних вимог, враховуючи положення ст. 217 ЦК України, згідно з якими недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, суд вважає за можливе визнати частково недійсним договір довічного утримання № 2896 від 26 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в частині розпорядження 1/3 частиною будинку № АДРЕСА_3 в м.Миргороді Полтавської області.

Заяву відповідача ОСОБА_3 про застосування до позовних вимог позовної давності суд вважає такою, що не підлягає до задоволення, оскільки відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, оскільки порушення прав позивача відбулося в зв'язку з укладенням договору довічного утримання від 26 листопада 2015 року, то на день звернення до суду позовна давність по заявлених позовних вимогах ще не спливла.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, в зв'язку з частковим задоволенням позову, судові витрати позивача на сплату судового збору в сумі 2640,00 грн. (а.с.1) та професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн. (а.с.197, 198) підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно задоволених позовних вимог щодо кожного з відповідачів, а саме: 6260,00 грн. - з відповідача ОСОБА_3, та 4020,00 грн. - з відповідача ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 5, 15, 203, 215, 217, 257, 261, 369 ЦК України, ст.ст. 3, 60, 65, 70, 74 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1, що проживає в м.Миргороді Полтавської області, АДРЕСА_2, РНОКПП 143020082, до ОСОБА_3, що проживає в м.Миргороді Полтавської області, АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_2, ОСОБА_4, що проживає в м.Миргороді Полтавської області, АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_1, про встановлення факту проживання однієї сім'єю, визнання частково недійсним договору довічного утримання, визнання права власності на частину будинку, третя особа ОСОБА_6, що проживає в м.Миргороді Полтавської області, АДРЕСА_2.

Встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 1 січня 2004 року по день реєстрації шлюбу 2 вересня 2005 року. В іншій частині цієї позовної вимоги відмовити.

Визнати частково недійсним договір довічного утримання № 2896 від 26 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_9, в частині розпорядження 1/3 частиною будинку № АДРЕСА_3 в м.Миргороді Полтавської області.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку № АДРЕСА_3 в м.Миргороді Полтавської області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6260,00 грн. (Шість тисяч двісті шістдесят гривень 00 коп.) у відшкодування судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 4020,00 грн. (Чотири тисячі двадцять гривень 00 коп.) у відшкодування судових витрат.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області до Апеляційного суду Полтавської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ю. В. Сидоренко