ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1147/17Головуючий у 1-й інстанції Варневич Л.Б.
Провадження № 22-ц/4817/162/18 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Сташків Б. І.,

за участі секретаря ОСОБА_1

та сторін ОСОБА_2 та її адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №601/1147/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2018 року, ухваленого суддею Варневич Л.Б., повний текст рішення виготовлений 22 серпня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Зіновіїни до Кременецької міської ради, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання частково незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6З звернулися в суд із позовом до Кременецької міської ради, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Вишнівецька, 111 у м. Кременець Тернопільської області, шляхом зобов'язання ОСОБА_2 демонтувати частину огорожі, що розташована на їх земельній ділянці, визнання частково незаконним та скасування рішення сесії Кременецької міської ради від 11 березня 2004 року Про надання у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_2 в м. Кременець по вул. Вишнівецька, 109 в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по вул. Вишнівецька, 109 у м. Кременець Тернопільської області, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №013579, що виданий 27 грудня 2004 року на ім'я ОСОБА_2, скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по вул. Вишнівецька, 109 у м. Кременець Тернопільської області.

Позов обґрунтовують тим, що позивачі є співвласниками житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та земельної ділянки площею 0,0890 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою вул. Вишнівецька, 111 в м. Кременці Тернопільської області.

Суміжним землекористувачем є ОСОБА_2, якій на підставі рішення сесії Кременецької міської ради від 11 березня 2004 року видано державний акт серії ЯБ № 013579 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Вишнівецька, 109 в м. Кременці Тернопільської області.

В травні 2017 року позивачі звернулися до землевпорядної організації ТОВ «Геоземсервіс» з проханням здійснити встановлення меж (межових знаків) належної їм земельної ділянки в натурі (на місцевості).

12 червня 2017 року ТОВ «Геоземсервіс» в присутності представників Кременецької міської ради та суміжних землекористувачів здійснено встановлення в натурі меж присадибної земельної ділянки позивачів та встановлено, що відстань між житловим будинком, що перебуває у спільній власності позивачів та межею земельної ділянки ОСОБА_2 становить менше 1 метра. Аналогічно менше 1 метра становить відстань від господарської будівлі позивачів до межі із ОСОБА_2 Крім цього, в межах земельної ділянки позивачів ОСОБА_2 збудовано мурований стовп та розміщена частина огорожі відповідача ОСОБА_2

Позивачі вважають, що їхнє право на належне користування та обслуговування належного нерухомого майна житлового будинку, господарської будівлі та земельної ділянки порушене ОСОБА_2 та Кременецькою міською радою і підлягає захисту в судовому порядку.

Рішенням Кременецького районного суду від 14 серпня 2018 року в позові ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Зіновіїни до Кременецької міської ради, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання частково незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просять рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 14.08.2018р. по цивільній справі №601/1147/17 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 зазначили, що приймаючи рішення суд першої інстанції, як основну підставу відмови у задоволенні позову, зазначив, що позивачами пропущений строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, однак дані висновки зроблені неправомірно.

Під час розгляду справи позивачами до суду було подано заяву із додатками, в якій вони просили поновити строк звернення до суду за захистом своїх прав у зв'язку із захворюванням та лікуванням ОСОБА_5, який хворіє дитячим церебральним паралічем та ОСОБА_7, який хворіє онкологічним захворюванням. Також зазначено, що фактично про порушення їх прав їм стало відомо 12 червня 2017 року, коли ТОВ Геоземсервіс здійснив винос в натурі меж їхньої земельної ділянки. У відповідності до вимог ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України вважають, що позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння (стаття 391 ЦК України), є негаторним, а тому позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому негаторний позов може бути пред'явлений позивачем доти, доки існує саме правопорушення.

Також судом першої інстанції не було взято до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи № 190/18-2 від 13 червня 2018 року, яким встановлено, що огорожа ОСОБА_2 із металопрофілю на стрічковому бетонному фундаменті та частина цегляного стовпа воріт частково знаходиться на їх земельній ділянці, що не заперечується відповідачами по справі.

Крім цього, судом не було враховано, що при прийнятті Кременецькою міською радою 11 березня 2004 року рішення Про надання у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_2 в м. Кременець по вул. Вишнівецька, 109 та при видачі на підставі цього рішення останній державного акту на право власності на земельну ділянку були чинні державні будівельні норми, зокрема пунктом 2.20 ДБН 79-92 Житлові будинки для індивідуальних забудовників України якими передбачено, що відстань від межі суміжної ділянки до стін житлового будинку або господарської споруди слід приймати не менше 1 м. Конструкції будинків та споруд, що виступають, не повинні перетинати межі сусідніх ділянок, однак відповідачем не були враховані зазначені будівельні норми, як наслідок надано ОСОБА_2 земельну ділянку з порушенням, а саме відстань від межі земельної ділянки відповідачки до їх будинку становить менше 1 м.

Також, при винесені рішення судом не було враховано того, що міською радою при винесені вищевказаного рішення не враховано і той факт, що межа між земельними ділянками під час виготовлення технічної документації із складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 з позивачами не погоджувалися, що підтверджується відсутністю підписів ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на акті визначення та погодження на місцевості зовнішніх меж земельної ділянки.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у якому зазначила, що відмовляючи у задоволені позову на підставі пропуску строку суд першої інстанції надав належну оцінку поданим медичним документам, яким позивачі підтверджували поважність причин пропуску позовної давності, оскільки дані документи не охоплюють період часу починаючи з 2004 року. Крім того, зазначаю, що на обліку в лікаря перебував лише один із позивачів, а саме ОСОБА_7 Тобто навіть якщо припустити, що він пропустив строк давності з поважної причини, то інші позивачі пропустили його, і поважність причин пропуску жодними доказами не підтверджується.

Не обґрунтованим є твердження скаржників про те, що про порушення їх прав їм стало відомо лише 12 червня 2017 року під час здійснення виносу в натурі меж їхньої земельної ділянки землевпорядною організацією - TOB «Геоземсервіс». В 2004 році під час приватизації земельної ділянки під належним їй житловим будинком, апелянт ОСОБА_4 погодила межу між моєї земельною ділянкою і своєю. Тобто вже тоді вона була проінформована про розташування межі між нашими земельними ділянками.

В 2007 році, здійснюючи приватизацію земельної ділянки, ОСОБА_4 повинна була б знати про конфігурацію своєї земельної ділянки, про її координати, межі.

Разом з тим, наголошую на тому, що фактичне розмежування між нашими земельними ділянками здійснюється частково огорожею з металопрофілю на бетонній основі (фундаменті), а частково межею слугує стіна житлового будинку, належного апелянтам. І такий стан речей існував завжди, на протязі понад 40 років, і ніколи не виникало жодних непорозумінь з приводу межі між нашими земельними ділянками. Важливо, що цей факт скаржники визнавали в судових засіданнях під час слухання справи в суді першої інстанції.

В своїй скарзі апелянти вказують на те, що позовна давність не застосовується до вимог за негаторним позовом, тобто щодо вимог, згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, посилаючись на постанову Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав.

Однак, статтею 268 Цивільного кодексу України визначено перелік вимог, на які позовна давність не поширюється, і серед них така вимога, як усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження майном відсутня, тому вважаю, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову скаржників внаслідок пропуску ними позовної давності.

Представник Кременецької міської ради ОСОБА_8 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у якому зазначила, що скаржники в апеляційні скарзі вказують, що ними було подано заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом прав у зв'язку із захворюванням та лікуванням ОСОБА_5 та ОСОБА_7. Однак, згідно поданої довідки ОСОБА_7, перебував на обліку в лікаря-онколога лише з 2017 року, а на обліку в лікаря практичної сімейної медицини з 1986 року. Самі апелянти зазначають, що даний облік передбачав регулярне відвідування лікаря, а не постійне стаціонарне лікування. Тому, враховуючи зазначене, рахуємо, що суд вірно не визнав дані причини поважними для пропуску строку звернення до суду, оскільки вони жодним чином не перешкоджають здійсненню захисту прав в суді особисто або ж через представника.

Крім того позивачі вказують на те, що їм стало відомо про порушення їх прав лише 12 червня 2017 року під час здійснення виносу меж в натурі землевпорядною організацією ГОВ «Геоземсервіс». Однак позивачі ствердно зазначали в судовому засіданні, що оскільки вони живуть в будинку (близько сорока років), то межа між земельними будинками проходила по стіні будинку, а далі цією межею слугувала огорожа.

Заявники в апеляційній скарзі зазначають, що судом не було враховано того, державні будівельні норми, зокрема пункт 2.20 ДБН 79-92 «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України» (дата введення 01 квітня 1992 року) передбачено, що відстань від межі суміжної ділянки до стін житлового будинку або господарської споруди слід приймати не менше 1м. Конструкції будинків та споруд, що виступають, не повинні перетинати межі сусідніх ділянок. Однак, відповідно до пункту 1.1 вказаних ДБН наведені норми поширюються на планування присадибних ділянок, проектування одноквартирних, двоквартирних і блокованих житлових будинків висотою до трьох поверхів (у подалышому - житлових будинків), господарських та побутових будівель та споруд (у подальшому - господарських будівель), що споруджуються на території України за рахунок коштів індивідуальних забудовників, житлово-будівельних кооперативів, підприємств та установ, для подальшою продажу (передачі) своїм робітникам, а також за рахунок інших джерел фінансування, що не залучають централізовані капітальні вкладення. Земельні ділянки по вул. Вишнівецька 109 та 111 м. Кременець сплановані і забудовані задовго до введення в дію ДБН 79-92. Тому рахуємо, що судом правомірно дані вимоги не враховано при прийнятті рішення.

В апеляційну інстанції ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не з'явились і просять справу слухати у їх відсутності, згідно поданої заяви. Апеляційну скаргу підтримують повністю і просять задовольнити.

ОСОБА_2 та представник адвокат ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнали, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, пояснивши, що межові знаки між їх земельними ділянками встановлені більше 40 років тому по стіні споруди самих позивачів. Подружжя ОСОБА_6 поставили нову огорожу( на місці старої) по стіні своєї споруди більше 10 років, а при встановлені нею цегляного стовпа та воріт, допомагав чоловік позивачки, при цьому не пред'являючи жодних претензій.

У відзиві представник Кременецької міської ради просить розгляд справи проводити у їх відсутність.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України (далі ЗК України), а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 96 ЗК України встановлено, що землекористувачі зобов'язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства.

Судом встановлено, що сторони є суміжними землекористувачами.

ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 є власниками житлового будинку в м. Кременці по вул. Вишнівецька, 111 Тернопільської області.( свідоцтво про право власності на житло від 23 квітня 1993 року). (а.с.11)

ОСОБА_4 є власницею земельної ділянки розміром 0.0890 га у межах згідно з планом, яка розташована в м. Кременці по вул. Вишнівецька, 111 Тернопільської області. Співвласниками земельної ділянки є ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, що стверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 017076(кадастровий номер 020160020) (а.с.12,52).

Рішенням одинадцятої сесії четвертого скликання Кременецької міської ради від 11 березня 2004 року надано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а також земельну ділянку площею 0,2145 га для ведення особистого селянського господарства по вул. Вишнівецька, 109 в м. Кременці Тернопільської області. (а.с.19).

ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки площею 0,1000 га у межах згідно з планом, яка розташована в м. Кременці по вул. Вишнівецька, 109 Тернопільської області.( Державний акт на право власності на земельну ділянку серії Я.Б. № 013579 з кадастровим номером 020160018. (а.с.22).

Статтею 55 Закону України Про землеустрій передбачено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Згідно з п. "б" ч. 2 ст. 198 ЗК України кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Із технічних документацій, розроблених по заявах сторін відповідними організаціями ( ОСОБА_4 розробляло ТзОВ Компас, ОСОБА_2- відділ ДЗК) при оформленні права власності на їх земельні ділянки вбачається, що суміжні землекористувачі погодили межі земельних ділянок не маючи при цьому жодних претензій один до одного.(а.с.117-143). ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дали письмову згоду від 23.04.2004 року (завірено нотаріально) на видачу ОСОБА_4 та зберігання у неї Державного акта на право власності на земельну ділянку. (а.с.130).

З акту визначення та погодження на місцевості зовнішніх меж земельної ділянки від 22 березня 2004 року слідує, що ОСОБА_4 погодила ОСОБА_2 зовнішні межі земельної ділянки по вул. Вишнівецька, 109 в м. Кременці Тернопільської області. (а.с.20).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо); зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. (ч.ч. 1, 2 ст. 106 ЗК України)

За змістом ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Дане положення відповідає Постанові Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16 квітня 2004 року № 7, відповідно до якої власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України.

Із висновку судової земельно-технічної експертизи № 190/18-2 від 13 червня 2018 року, вбачається, що огорожа ОСОБА_2 із металопрофілю на стрічковому бетонному фундаменті та частина цегляного стовпа воріт, частково знаходиться на земельній ділянці позивачів, оскільки даний висновок містить посилання про невідповідність фактичної конфігурації та площ земельної ділянки ОСОБА_4, що визначена правовставновлюючими документами та документацією із землеустрою. На даній схемі не вказується прив'язка існуючих будівель та споруд до меж земельної ділянки(візуально помітно, що житловий будинок знаходиться на межі ділянок). Дана невідповідність спричинена тим, що розробник документації із землеустрою на земельну ділянку ОСОБА_4 допустив технічну помилку, тобто підлаштувався під значення площі земельної ділянки, що зазначена у рішенні Кременецької міської ради від 11.03.2004 року.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, по, ОСОБА_13, ОСОБА_14 підтвердили пояснення сторін, що межа проходила і проходить по стіні споруди і дальше. На місці старого забору поставлений новий самими позивачами. Претензій щодо меж між сторонами не було. Отже, суд підставно не взяв до уваги висновок експерта, і якого випливає, що накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку позивачів відбулось внаслідок допущення технічної помилки розробником документації на земельну ділянку ОСОБА_4 У разі розбіжності даних, що вказані у рішенні органу місцевого самоврядування до даних, одержаних в результаті обмірів розробником документації, виникла необхідність повідомити орган місцевого самоврядування, що видав рішення для винесення нового рішення. В матеріалах справи відсутні дані щодо звертання позивачів з таким питанням до органу місцевого самоврядування. В зв'язку з цим спростовуються посилання заявників на те, чому суд першої інстанції не взяв до уваги даний висновок.

Безпідставними є посилання заявників на те, що судом не враховано положенні п.2.20 ДБН 79-92, оскільки відповідно до п. 1.1. ДБН 79-92 «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України» затверджені наказом Держбуду України від 24 березня 1992 року № 37 (які діяли до 1 січня 2006 року) наведені норми поширюються на планування присадибних ділянок, проектування одноквартирних, двоквартирних і блокованих житлових будинків висотою до трьох поверхів (у подалышому - житлових будинків), господарських та побутових будівель та споруд (у подальшому - господарських будівель), що споруджуються на території України за рахунок коштів індивідуальних забудовників, житлово-будівельних кооперативів, підприємств та установ, для подальшою продажу (передачі) своїм робітникам, а також за рахунок інших джерел фінансування, що не залучають централізовані капітальні вкладення. Земельні ділянки по вул. Вишнівецька 109 та 111 м. Кременець сплановані і забудовані задовго до введення в дію ДБН 79-92, тому на них дані норми не можуть поширюватися. Крім того, між сторонами встановився довготривалий більше 40 років фактичний порядок користування своїми земельними ділянками та визначені їх межі по стіні споруди та забору позивачів.( пояснення свідків ОСОБА_9, ОСОБА_11 - колишніх мешканців будинків 109 та 111 по вул. Вишнівецькій). Крім того, із фото таблиць (а.с.158) вбачається, що межа земельної ділянки позивачів огороджена капітальною спорудою парканом із металопрофілю та кам'яних стовпів, замурований підмуровок під стіною будови.

Не заслуговують на увагу твердження заявників про те, що межа між земельними ділянками під час виготовлення технічної документації із складання державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 не погоджувалась позивачами, що підтверджується відсутністю підписів ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на акті визначення та погодження на місцевості зовнішніх меж земельної ділянки, спростовується наявними документами у матеріалах справи. У акті від 22 березня 2004 р. про визначення та погодження на місцевості зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_2 у табличці під номером 2 прописане прізвище ОСОБА_4 серія та номер паспорту у графі підпис є підпис позивача. (а.с. 20) Визначення факту достовірності підписів не належить до компетентності суду, а клопотань про проведення почеркознавчої експертизи щодо вказаного питання позивачами не заявлялось. Крім того, ОСОБА_4 згідно заяви від 23.04.2004 р. діяла від інших членів сім'ї і підписуючи акт не заявляла жодних претензій щодо порушення прав її членів сім'ї.

Згідно зі статтею 257 ЦК України у спорах про захист прав власників земельних ділянок застосовується позовна давність тривалістю у три роки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Матеріалами справи доведено, що при проведені приватизації і встановленні межових знаків ОСОБА_2 у 2004 році претензій з боку позивачів не було.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Доказів про те, що ОСОБА_15, поставивши цегляний стовп та огорожу з металопрофілю на своїй земельній ділянці, чинить сім'ї ОСОБА_4 перешкоди в користуванні її частиною земельної ділянки судом не здобуто, а позивачкою не представлено.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що права позивачів щодо користування їхньою земельною ділянкою зі сторони відповідачів не порушені, тому відмовив за безпідставністю позовних вимог. (резолютивна частина рішення).

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, були предметом дослідження й оцінки при вирішенню спору по суті, тому зводяться до переоцінки доказів та до не згоди з рішенням суду.

Апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на позивачів, в межах ними понесених.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на позивачів, в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2018 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

ОСОБА_16