МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 467/1880/16-ц Категорія 39
Провадження № 22-ц/812/118/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів -Крамаренко Т.В., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2016 року, постановлене під головуванням судді Кірімової О.М. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_3, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 7,36 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 16.11.2004 р. За життя ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений головою Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області 20.12.2004 року, згідно якого вищезазначену земельну ділянку спадкодавець заповів йому. У зв'язку із тим, що ним було пропущено строк для прийняття спадщини, приватним нотаріусом Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Л.М. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та зазначено про необхідність звернення до суду із заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Також позивач зазначив, що не знав про смерть спадкодавця ОСОБА_3, що стало перешкодою в оформленні спадкового права. Оскільки спір щодо спадкового майна відсутній і вказане майно фактично перебуває в його володінні, позивач просив суд визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року протягом двох місяців з дня набрання рішення законної сили.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Судом вирішено визначити ОСОБА_2 додатковий строк в два місяці з моменту набрання законної сили рішення суду для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Не погодившись з зазначеним рішенням, особа яка не брала участі у справі ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач та його представник ОСОБА_5 не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Представник відповідача Ворона В.В. не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, судом було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3. Після його смерті відкрилась спадщина.

Приймаючи рішення, суд виходив з того, що відповідно до копії заповіту, посвідченого 20.12.2004 року головою Новокрасненської сільської ради Арбузинського району, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповідав все належне йому майно, в тому числі, земельну ділянку, розташовану в межах території Новокрасненської сільської ради, загальною площею 7,36 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (акт НОМЕР_4, виданий Арбузинською райдержадміністрацією 16.11.2004 року) ОСОБА_2

Листом приватного нотаріуса Арбузинського нотаріального округу Миколаївської області № 695/01-16 від 28.11.2016 року позивачу було роз'яснено, що ним пропущено строк для прийняття спадщини, а тому рекомендовано звернутись до суду з заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Згідно повідомлення приватного нотаріуса Арбузинського нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Л.М. № 745/01-16 від 20.12.2016 року спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що в нього були об'єктивні причини пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки йому не було відомо про смерть спадкодавця.

Проаналізувавши зазначені обставини та врахувавши положення ч. 1 ст. 1270, ч.1 та 3 ст. 1272 ЦК України, пункті 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування», суд дійшов висновку, що дані обставини є поважними, пов'язаними з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення нотаріальних дій, а тому свідчать про поважність причин пропуску шестимісячного строку на прийняття спадщини.

Крім того, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що спір щодо спадкового майна відсутній, Новокрасненська сільська рада Арбузинського району Миколаївської області відповідно до письмового повідомлення не заперечує щодо задоволення позову, інших спадкоємців судом не встановлено, тому суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Однак, приймаючи рішення по справі, суд не дав належної правової оцінки тому, що відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) та ст. 5 ЦПК України в нині діючій редакції, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положення даної статті кореспондується наряду з іншим також у те, що позови повинні заявлятися до належних відповідачів.

Згідно ст.30 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) та ст. 48 ЦПК України в нині діючій редакції, сторонами в справі можуть бути як фізичні, так і юридичні особи. Відповідачем в цивільному процесі є особа, яка на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред'явленими позовними вимогами.

Як убачається з матеріалів справи предметом спору у даній справі є визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»

особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину ( ч.2 ст.1272 ЦК України), а також за відсутності

інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.

Місцем відкриття спадщини згідно ст. 1221 ЦК України є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

Спадкоємцями за заповітом і за законом відповідно до положень ст. 1222 ЦК України можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини . Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин ( ст.2 цього Кодексу).

Відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України право на спадкування за заповітом мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Крім того, заповідач згідно ст. 1254 ЦК України має право у будь-який час скасувати заповіт , а також скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Право власності на земельну ділянку переходить згідно ст.1225 ЦК України до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права відповідачами у справі за позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини перш за все є спадкоємці, які прийняли спадщину і тільки при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Як убачається з матеріалів справи, зокрема, довідки виконкому Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області від 18.03.2009р., ОСОБА_3 на момент підписання заповіту був зареєстрований та проживав один в с. Новокрасне Арбузинського району Миколаївської області. Довідка про місце проживання та реєстрації ОСОБА_3 на день його смерті (ІНФОРМАЦІЯ_1 року) в матеріалах справи на дату прийняття рішення була відсутня.

Згідно ксерокопії паспорта ОСОБА_3, він 17.06.1985року був зареєстрований в АДРЕСА_1. Проте, як пояснив в суді апеляційної інстанції позивач, ОСОБА_3 з 2005 року не проживав в с. Новокрасне, так як його забрала сестра в Закарпатську область, а ксерокопія його паспорта у нього зберіглася з тих часів, коли ОСОБА_3 ще проживав в с. Новокрасне. При цьому, приймаючи рішення у справі, суд не звернув увагу на те, що позивач в позові не посилався на те, що ОСОБА_3 на день смерті проживав за зареєстрованим місцем проживання. Навпаки він посилався на те, що йому було невідомо про смерть ОСОБА_3 і саме тому він пропустив строк для прийняття спадщини.

В той же час, згідно довідки, виданої виконкомом Імстичівської сільської ради Іршавського району Закарпатської області від 01.06.2018р., ОСОБА_3 на день смерті (ІНФОРМАЦІЯ_1 року) був зареєстрованим та проживав за адресою АДРЕСА_2 разом з сином ОСОБА_1, невісткою -ОСОБА_7 та онуками ОСОБА_1 та Яриною.

Із матеріалів спадкової справи, заведеної за останнім місцем проживання ОСОБА_3, вбачається, що ОСОБА_1, який згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 23.08.1869р., є сином ОСОБА_3, не тільки не відмовлявся від прийняття спадщини, а навпаки звернувся до нотконтори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Іванишинець В.І. 12.12.2005р. за реєстр.№ 4611, згідно якого ОСОБА_3 все своє майно, в тому числі і земельну ділянку площею 7,36га, розташовану в межах території Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, заповів сину ОСОБА_1 В тексті заповіту також зазначено, що на час його складання ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_2.

Зазначене свідчить про те, що саме син померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Іванишинець В.І. 12.12.2005р. за реєстр.№ 4611, який згідно ст. 1254 ЦК України скасовує попередній заповіт, вчинений на ім'я позивача, повинен був бути відповідачем у даній справі за позовом позивача ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, а не Новокрасненська сільська рада Арбузинського району Миколаївської області.

Не встановлення судом фактичного місця проживання спадкодавця на день його смерті, а також наявності інших спадкоємців ОСОБА_3 призвело до не залучення до участі у справ належного відповідача, яким є апелянт.

Згідно ч.1 ст. 33 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом, суд лише за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, міг замінити первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучити до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови № 2 від 12 червня 2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст. 33 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не звертався до суду з клопотанням щодо залучення до участі у справі належного відповідача, а також те, що суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та обов'язки особи, що не була залучена до участі у справі, а саме ОСОБА_1, що згідно п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Апеляційний суд позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача, оскільки не має передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва.

Суд зазначеним обставинам не дав належної правової оцінки і прийняв рішення про задоволення позовних вимог до відповідача, зазначеного в позові, який не є належним відповідачем по справі, тому рішення суду слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, як таких, що заявлені до неналежного відповідача, що не позбавляє позивача права повторно звернутися до суду з аналогічним позовом, але до належного відповідача.

При скасуванні рішення з зазначених підстав робити аналіз іншим доводам апеляційної скарги колегія суддів вважає недоцільним, так як вони можуть стати підставою розгляду справи при зверненні позивача з вимогами до належного відповідача.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та інші, пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати згідно ч.2 ст. 133 ЦПК України встановлюються законом, зокрема Законом України «Про судовий збір».

В суд з позовом позивач звернувся в грудні 2016р. Згідно ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на час звернення позивача до суду з позовом судовий збір справлявся у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру була встановлена ставка судового збору-0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Мінімальна заробітна плата на 01 січня 2016р. становила 1378 грн. З урахуванням викладеного позивач правильно сплатив судовий збір у розмірі 551,20грн.

На час звернення апелянта до суду з апеляційною скаргою згідно п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на час звернення з апеляційною скаргою за подання апеляційної скарги на рішення суду апелянт повинен був сплатити судовий збір у розмірі 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги. Таким чином, апелянт повинен був сплатити за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 826,80грн. (551,20грн. х150%=826,80грн.), тому саме дана сума, а не помилково сплачена апелянтом сума у розмірі 1060грн. повинна враховуватися під час розподілу судових витрат між учасниками справи.

Витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, згідно ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як убачається з матеріалів справи апелянтом надано суду договір про надання правничої допомоги від 02.07.2018 р., акт виконаних робіт та затраченого адвокатом часу при наданні правничої допомоги, згідно якого адвокатом було затрачено 14 годин, з яких 2 години для з'ясування та вивчення обставин справи, 1 година - для оформлення заяви на отримання копії оскаржуваного рішення, 4 години - для аналізу змісту оскаржуваного рішення та 7 годин - для складання апеляційної скарги. Також надана квитанція № 18 від 29.08.2018р. про отримання адвокатом від ОСОБА_1 2000грн. за надання правової допомоги.

Проаналізувавши обставини по справі, колегія суддів вважає розмір витрат на оплату послуг адвоката співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для апелянта.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Таким чином, оскільки вимоги, заявлені в апеляційній скарзі, задовольняються частково, з позивача на користь апелянта підлягає стягненню ? частина витрат, понесених апелянтом на сплату судового збору та оплату наданої йому професійної правничої допомоги у розмірі 1413 грн.40 коп. ((826,80 грн.+2000грн.):2=1413 грн.40 коп.).

Витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, відповідно до ч.1 ст. 138 ЦПК України, несуть сторони. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно постанови КМУ № 590 від 27 квітня 2006р. зі змінами від 28.02.2018р. «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту стороні, на користь якої ухвалено судове рішення та її представникові не може перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Згідно п.6 розділу 11 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 59 від 13.03.1998р. з наступними змінами, відшкодовуються витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов'язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті. Відрядженому працівникові відшкодовуються витрати на проїзд транспортом загального користування (крім таксі) до станції, пристані, аеропорту, якщо вони розташовані за межами населеного пункту, де постійно працює відряджений працівник, або до місцеперебування у відрядженні. За наявності декількох видів транспорту, що зв'язує місце постійної роботи з місцем відрядження, адміністрація підприємства може запропонувати відрядженому працівникові вид транспорту, яким йому слід користуватися. У разі відсутності такої пропозиції працівник самостійно вирішує питання про вибір виду транспорту. Відрядженому працівникові відшкодовуються також витрати на проїзд міським транспортом загального користування (крім таксі) відповідно до маршруту, погодженого керівником, та на орендованому транспорті за місцем відрядження (згідно з підтвердними документами).

Як убачається з матеріалів справи, справа призначалася до розгляду на 27 вересня 2018р. Апелянт з'явився до суду апеляційної інстанції. Його витрати на проїзд до апеляційного суду та в зворотному напрямку до місця свого проживання склали 1167,77 грн., що підтверджується наданими ним квитками ( а.с. 65-68). З урахуванням викладеного дані витрати підлягають стягненню з позивача на користь апелянта.

Керуючись ст. ст. 367, 368,374, 376, 381, 382ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на сплату судового збору та професійну правничу допомогу у розмірі 1413 грн.40 коп., а також витрати, що пов'язані з явкою до суду у розмірі 1167 грн.77 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 08 листопада 2018 року