КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 761/23048/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Волошин В.О.

06 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 та просив зменшити розмір аліментів на утримання дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, які стягуються з позивача, шляхом стягнення з нього аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1 200,00 грн. щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на порушення судом норм матеріального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що на даний момент позивач не працевлаштований та не має регулярного, стабільного доходу, не має фактичної змоги сплачувати суму аліментів визначену судом, враховуючи фінансову кризу. Звертає увагу на те, що позивач створив нову сім'ю, у нього народилась друга дитина, яка також потребує матеріального утримання та додаткових витрат з урахуванням її віку. Також ОСОБА_2 фінансово підтримує своїх батьків пенсійного віку.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 заперечував проти апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не сповістила.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/708/2018
На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 січня 2002 року, який рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2011 року розірвано (а. с. 8-9).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10).

Рішенням компетентного суду Королівства Нідерландів від 19 жовтня 2011року № справи/№ у реєстрі: 501147/KG ZA 11-1558 HB/LO було визначено часи та дні спілкування позивача з сином, а також визначено місце проживання дитини разом з матір'ю - ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі 250,0 євро щомісяця (а. с. 71-78).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XIIта набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Матеріали справи свідчать, що рішенням компетентного суду Королівства Нідерландів від 19 жовтня 2011року № справи/№ у реєстрі: 501147/KG ZA 11-1558 HB/LO було визначено часи та дні спілкування позивача з сином, а також визначено місце проживання дитини разом з матір'ю - ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі 250 євро щомісяця (а. с. 71-78).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В зв'язку з наведеними обставинами можливо зробити висновок про те, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що при розгляді справи позивачем не були доведені обставини, внаслідок яких можливо зменшити розмір аліментів, колегія суддів висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову вважає правильними.

Доводи апелянта про те, що на даний момент позивач не працевлаштований та не має регулярного, стабільного доходу, не має фактичної змоги сплачувати суму аліментів визначену судом, враховуючи фінансову кризу, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що його майновий стан є таким, що не дозволяє сплачувати аліменти у розмірі встановленому судом.

За наведеного інші доводи апеляційної скарги про створення нової сім'ї, народження другої дитини та необхідності фінансово підтримувати своїх батьків пенсійного віку не спростовують висновки суду першої інстанції.

Враховуючи вище викладене, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08.11.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.І.Шахова