Справа № 462/1408/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/1784/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
№ 22-ц/811/1780/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 27 червня 2018 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 01 серпня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

в березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що з 26 листопада 2002 року вони з відповідачем перебували у шлюбі. За час подружнього життя вони проживали у будинку АДРЕСА_1, який належав батькові відповідача. В 2004 році батько відповідача подарував даний будинок, загальною площею 78,00 м.кв. та земельну ділянку відповідачу. За їх спільні кошти було здійснено реконструкцію будинку шляхом прибудови та надбудови, внаслідок чого загальна площа будинку була збільшена до 243,20 м.кв. Оскільки будинок зареєстрований на відповідача, яка вважає, що він не має жодного права на частку у будинку, просив суд визнати вказаний будинок спільною сумісною власністю сторін 65,74 частки житлового будинку АДРЕСА_1, визнати за ним право власності на 32,87 частки житлового будинку АДРЕСА_1, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 27 червня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 /АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1/ та ОСОБА_4 /АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2/ житловий будинок АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 826 /вісімсот двадцять шість/ гривень 80 копійок судового збору.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01 серпня 2018 року відмовлено в ухваленні додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_4, а ухвалу суду про відмову в ухваленні додаткового рішення оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що сам по собі факт придбання спільного майна в період шлюбу, істотне його збільшення в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, що підтверджується позицією Верховного Суду України у постанові від 16.12.2015 року по справі №6-2641цс15 та Верховного Суду у постанові від 21.03.2018 року по справі №61-4486св18. Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що реконструкція спірного житлового будинку щодо збільшення його площі, внаслідок якої збільшилась його вартість, відбулася внаслідок спільних затрат, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення таких витрат саме позивачем. Вказує, що на момент укладення договору дарування прибудова та надбудова (цегляні стіни, фундамент) були майже завершені, а будівельні матеріали на покрівлю даху були вже закуплені. Цегла та інші будівельні матеріали на спорудження прибудови та надбудови були придбані за переказані грошові кошти матері відповідачки ще до того, як вказаний будинок став приватною власністю відповідачки. Також апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції, як на під ставність задоволення позовних вимог посилається на покази свідків, однак такі не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони не могли вказати на джерело походження коштів, а посилання суду на банківську інформацію про проведення банківських операцій за грошовими переказами є неналежним доказом, оскільки такі свідчать лише про факт отримання грошових переказів та не підтверджують їх цільового використання. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі вказує, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що винесене з порушенням норм процесуального права. Вказує, що 05 липня 2018 року до заяви про ухвалення додаткового рішення ним було долучено квитанцію про оплату витрат за проведення будівельно-технічної експертизи у даній справі у розмірі 12 000 гривень, однак суд безпідставно відмовив в ухваленні додаткового рішення з тих підстав, що на час постановлення рішення відсутні підстави здійснення розподілу судових витрат, пов'язаних з залученням експерта та проведення експертизи, оскільки сторонами не надано доказів щодо їх понесення та їх розміру. Просить ухвалу суду скасувати та направити для розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 2002 року. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 травня 2017 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 05 жовтня 2017 року.

Відповідно до договору дарування будинку та земельної ділянки від 15 квітня 2004 року ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_4 прийняла у дар будинок АДРЕСА_1, загальною площею 78,00 кв.м. та земельну ділянку, на якій розташований вищевказаний будинок, площею 0,0503 га.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №1161 від 27 серпня 2010 року ОСОБА_4 погоджено прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу після прибудови та надбудови на АДРЕСА_1.

З свідоцтва про право власності на житловий будинок садибного типу, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики ЛМР від 16.11.2010 року вбачається, що будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на праві приватної власності. В цілому будинок складається з житлового будинку садибного типу з господарськими спорудами і будівлями загальною площею 243, 2 кв.м., житловою площею 148,4 кв.м.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Як вбачається із договору дарування будинку та земельної ділянки від 15 квітня 2004 року, ОСОБА_4 набула у власність будинок АДРЕСА_1 за час шлюбу з ОСОБА_2 на підставі договору дарування, який з врахуванням положень ст. 57 СК України належав їй на праві особистої приватної власності і на момент дарування загальна площа житлового будинку становила 78 кв.м.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за рішенням суду.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу передбачає підстави віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя, можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна, як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 8 листопада 2017 року у справі № 1447цс17.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з технічного паспорта на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 30.03.2004 року загальна площа житлового будинку становить 78 кв.м., житлова площа 54,4 кв.м., вказаний житловий будинок складається з 4-х житлових кімнат, а згідно технічного паспорта на вказаний спірний будинок станом на 10.06.2010 року загальна площа житлового будинку становить 243,2 кв.м., житлова площа 148,4 кв.м., вказаний житловий будинок складається з 4-х житлових кімнат.

Згідно з п.4 договору дарування будинку та земельної ділянки від 15 квітня 2004 року інвентаризаційна вартість будинку становить 44 354 грн.

Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи №062/16 від 13 листопада 2016 року, реконструкція будинку АДРЕСА_1 була проведена після 15 квітня 2004 року. Ринкова вартість будинку АДРЕСА_1 до проведення реконструкції, після 15 квітня 2004 року, становить 723,200 грн. Ринкова вартість будинку АДРЕСА_1 на час виконання експертизи становить 2111000,00 грн. Ринкова вартість змін, внаслідок яких збільшилась ринкова вартість будинку АДРЕСА_1 після реконструкції, проведеної після 15 квітня 2004 року, становить 1387800,00 грн.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про істотне збільшення вартості спірного майна. Крім того, вищезазначеним висновком експерта також встановлено зміну якісних характеристик спірного нерухомого майна, про що свідчить виконане перепланування з переобладнанням та зміною/ремонтом конструктивних елементів «старих» частин житлового будинку, виконання надбудови та добудови до спірного будинку, які були виконані після 15 квітня 2004 року, тобто, в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Головним критерієм поділу майна як об'єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Установивши, що вартість спірного будинку істотно збільшилась саме в результаті здійснених за час шлюбу поліпшень, переобладнання та ремонтних робіт, а саме, внаслідок спільних трудових чи грошових затрат позивача та відповідачки відбулось істотне збільшення вартості будинку АДРЕСА_1, його якісних характеристик, а не внаслідок тенденцій загального подорожчання об'єктів нерухомості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову. Оскільки висновком судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що вартість спірного будинку після проведених поліпшень істотно збільшилась, суд правильно вказав про наявність правових підстав для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя у розумінні статей 60, 61 СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до роз'яснень п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції, враховуючи положення ч.1 ст. 70 СК України, дійшов до вірного висновку про те, що розмір фактичного внеску ОСОБА_4 є істотнішим, у тому числі виникнення у подружжя спільної сумісної власності частково за рахунок майна, набутого відповідачкою під час шлюбу на підставі договору дарування, що не заперечував у судовому засіданні позивач ОСОБА_2, а також те, що сам позивач вважає, що його частка у спільному сумісному майні становить 32,87 частки, а відтак правомірно визнав за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частки будинку АДРЕСА_1, а за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку будинку АДРЕСА_1.

Покликання апелянта на те,що цегла та інші будівельні матеріали на спорудження прибудови та надбудови були придбані за переказані грошові кошти її матері ще до того, як вказаний будинок став приватною власністю відповідачки, є голослівними, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Матеріали справи дійсно підтверджують доводи апеляційної скарги про те, що матір відповідачки, ОСОБА_4 - ОСОБА_8 з 2001 року працювала в Іспанії, і що нею офіційно переказувались грошові кошти, як на ім»я ОСОБА_2, так і на ім»я ОСОБА_4, разом з тим матеріали справи не містять беззаперечних доказів на підтвердження доводів апелянта ОСОБА_4, що перераховані матір»ю кошти використовувались саме для проведення реконструкції спірного житлового будинку, його перепланування з переобладнанням та заміною/ремонтом конструктивних елементів, його надбудови та добудови.

Безпідставним та необґрунтованими є доводи апелянта про те, що оскільки реконструкція спірного житлового будинку, його перепланування з переобладнанням та заміною/ремонтом конструктивних елементів, його надбудови та добудови були проведені за рахунок коштів матері, ОСОБА_8, то спірний житловий будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_4

Слід врахувати і на те, що матір відповідачки, ОСОБА_4 - ОСОБА_8, не мала жодних майнових претензій ні до ОСОБА_2, ні до ОСОБА_4, не пред»являла вимог щодо її права власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Висновки суду першої інстанції відповідають положенням ст. ст. 60, 61, 69, 70 СК України, роз'ясненням, викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Судом першої інстанції повно та всебічно з»ясовано та досліджено обставини справи, перевірено письмові докази, дано належну оцінку зібраним у справі доказам.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_2

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2, то колегія суддів вважає, що такі є необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, 27 червня 2018 року Залізничним районним судом м. Львова ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

05 липня 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення на його користь з ОСОБА_4 витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 12 000 гривень, додавши до заяви копію квитанції Приват Банку, якою підтверджується оплата ОСОБА_2 30.08.2016 року 12000.00 грн. за будівельно - технічну експертизу.

Оскаржуваною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01 серпня 2018 року в ухваленні додаткового рішення по справі відмовлено.

Відповідно до ч.1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вірно вважав, що на момент ухвалення рішення Залізничним районним судом м. Львова, були відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат, пов'язаних із залученням експерта та проведення експертизи, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було долучено належних та допустимих доказів на підтвердження понесення таких позивачем, та розміру таких витрат.

Відсутність в матеріалах справи квитанції на підтвердження оплати експертизи на момент ухвалення 27.06.2018 року рішення Залізничним районним судом м. Львова, не заперечував апелянт ОСОБА_2 і в суді апеляційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 доказів про розмір судових витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 12 000 гривень до закінчення судових дебатів не подавав, відповідної заяви про це не робив, а з заявою про ухвалення додаткового рішення звернувся лише 05 липня 2018 року, а відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в ухваленні додаткового рішення по справі.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦКП України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 червня 2018 року та ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 01 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08.11.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.