Справа № 363/3541/17 Головуючий у І інстанції Рудюк О. Д.
Провадження № 22-ц/780/1708/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 18.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря судового засідання Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобовязання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, будучи власниками квартир № 1 та № 2 в цьому будинку, здійснили самовільні добудови, внаслідок чого їй обмежено вїзд до подвіря з лівої сторони від фасаду будинку та допущено втручання в несучі конструкції будинку, що призвело до пошкодження стіни і даху, а як наслідок в дощову погоду відбувається підтоплення її квартири. Позивач вважає, що відповідачі здійснили самочинне будівництво з порушенням житлового законодавства, оскільки не отримали будь-яких дозвільних документів та її погодження як співвласника житлового будинку. Між сторонами існував спір щодо користування земельною ділянкою, за результатом розгляду якого суд відмов в задоволенні її позову про встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками житлового будинку та зобовязання вчинити дії. Однак, відповідно до проведеної судової інженерно-технічної експертизи та встановлених обставини, вбачався факт самовільного будівництва з боку відповідачів.

У звязку з наведеним, позивач просила суд зобовязати власників квартири АДРЕСА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 знести самовільно збудовану прибудову за літ. «А1» загальною площею 42,1 кв. м у складі приміщень: 1-1 коридор площею 7,7 кв. м, 1-5 житлова площа 21,5 кв. м, 1-6 кухня площею 12,9 кв. м, яка прибудована до приміщень їхньої квартири; зобовязати власника квартири АДРЕСА_3 - ОСОБА_6 знести самовільно збудовану прибудову розмірами 6,29 х 6,84 м, яка має площу 43,0 кв. м та прибудована до приміщень його квартири.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат ОСОБА_7 просить рішення суду скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування своїх вимог вказала, що самочинне будівництво на земельній ділянці комунальної власності здійснено відповідачами без додержання архітектурних, будівельних, санітарних норм та норм закону, при відсутності містобудівної документації та з урахуванням порушення прав позивача як співвласника нерухомого майна, що встановлено судовими рішеннями.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Вважають, що суд першої інстанції дослідив усі докази та обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень та ухвалив рішення, яким обґрунтовано відмовив в задоволенні позову за недоведеністю порушення прав, свобод чи інтересів позивача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП КОР «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» від 24 листопада 2008 року та 30 жовтня 2009 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30 квітня 1993 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 6 листопада 2008 року, квартира АДРЕСА_2, загальною площею 36,9 кв. м, житловою площею 19,6 кв. м, належить на праві спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 При цьому самочинно збудовано: житлова прибудова «А1», загальна площа будинку «А» збільшена на 31,6 кв. м, житлова площа збільшена на 21,5 кв. м, прибудова «А1» підлягає до здачі в експлуатацію.

Також встановлено, що ОСОБА_6 являється власником квартира АДРЕСА_3.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 2 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року, в задоволенні уточненої позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Пірнівська сільська рада Вишгородського району Київської області, про встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками житлового будинку та зобовязання вчинити дії відмовлено.

Під час розгляду даної справи № 363/5403/15-ц судами було зясовано, що за результатами проведеного експертного дослідження житлового будинку № 14 по вул. Леніна в с. Пірново Вишгородського району Київської області самовільно збудованими є: прибудова за літ. «А1» загальною площею 42,1 кв. м, у складі приміщень: 1-1 коридор площею 7,7 кв. м, 1-5 житлова площею 21,5 кв. м, 1-6 кухня площею 12,9 кв. м, яка прибудована до приміщень квартири № 1 (власники Войтенки) замість приміщення І сіней площею 7,5 кв. м; прибудова розмірами 6,29 х 6,84 м, яка має площу 43,0 кв. м та прибудована до приміщень квартири № 2 (власник ОСОБА_6П.); в межах існуючих приміщень квартири № 3 (власник ОСОБА_2В.) здійснено переобладнання веранди у санвузол, це в приміщенні 3-5 площею 6,3 кв. м та встановлено сантехприлади (ванна, унітаз, раковина, змішувачі, тощо).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з недоведеності фактів порушення внаслідок будівництва (реальної можливості порушення) прав, свобод чи її інтересів позивача, а сам по собі факт незаконності будівництва відповідачами не є достатньою підставою для задоволення позову.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Згідно із статтею 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

За правилом статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Статтею 152 ЖК Української РСР визначено, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення обєкта в експлуатацію не потребується.

Нормами статтей 391, 396 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині 1 статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси позивача (чи існує можливість порушення) і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтями 76 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, правильно установивши обставини справи та перевіривши зміст вказаних вище судових рішень, дійшов обгрунтованого висновку, що при розгляді даної категорії справ слід виходити з положень про право сторони щодо звернення до суду лише у звязку з порушенням її права, проте позивач, звертаючись з позовом про захист порушених прав власника, не повязаних з позбавленням володіння власністю або житлових прав, які з достатньою вірогідністю можуть бути порушені в майбутньому внаслідок незаконного будівництва іншими особами, не довела факту порушення внаслідок будівництва (реальної можливості порушення) її прав, свобод чи інтересів, а суд лише встановив факт зведення відповідачами будівлі (споруди) з порушенням вимог закону, що в сукупності не є підставами для захисту права позивача, оскільки сам по собі факт незаконності будівництва не є достатньою підставою для задоволення позову.

Заперечуючи проти позову відповідачі вказували на те, що будівництво прибудов було здійснено у 1993 році, тобто до набуття позивачем права власності на квартиру № 3. При цьому матеріали справи не містять доказів що таке будівництво порушує права позивача, у тому чслі на користування земельною ділянкою, що не виділялася сторонам у власність чи користування, та втручається в несучі конструкції будинку, що призводить до його пошкодження або підтоплення квартири позивача. Також позивачем не наведено можливості перебудови спірних будівель, чи вирішувалося таке питання між сторонами у добровільному порядку, чи взагалі допущенні відповідачами порушення будівельних норм та правил є істотними та чи було видано особам, які здійснили самочинне будівництво, припис про усунення порушень.

Крім того, з розяснень, викладених у пунктах 22, 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», вбачається, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необгрунтованими, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову у даній справі ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного ОСОБА_8, крім випадків визначених у частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішено

ОСОБА_8