Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 496/1013/16-ц

провадження № 61-29821св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - відділ державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області в складі судді Трушиної О. І. від 29 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області в складі суддів: Кравця Ю. І., Комлевої О. С., Журавльова О. Г., від 02 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області (далі - відділ ДВС), третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), про звільнення майна з-під арешту.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є майновим поручителем (іпотекодавцем) за кредитним зобов'язанням позичальника ОСОБА_2, надавши кредитору (іпотекодержателю) - ЗАО «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», належне їй нерухоме майно, а саме: садовий будинок та земельну ділянку, загальною площею 0,0900 га, що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, Дачненська сільська рада, садовий кооператив «Селекціонер», вулиця Кузнечна, 29, уклавши з банком нотаріально посвідчений іпотечний договір № РМ-SМЕ 506/178/2008 від 08 липня 2008 року.

07 липня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу винесено виконавчий напис, яким звернуто стягнення на зазначене нерухоме майно в рахунок погашення боргу перед кредитором. 17 жовтня 2014 року заступником начальника відділу ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання даного виконавчого напису та їй, як боржнику, запропоновано самостійно виконати вимоги виконавчого документу в строк до семи днів. У зв'язку з тим, що нею у наданий строк виконавчий напис не виконано, 24 жовтня 2014 року заступником начальника відділу ДВС винесено постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 36 541,27 грн та про арешт майна та оголошення заборони відчуження на все (нерухоме та рухоме) майно, яке їй належить.

Про зазначені обставини позивач дізналася у березні 2016 року з Єдиного державного реєстру реєстрації речових прав власності та наявності обтяжень, коли вирішила придбати транспортний засіб та оформити його на своє ім'я. ОСОБА_1 вважала, що її права порушені, оскільки ступінь та міра її відповідальності визначена іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку» і вона несе відповідальність перед іпотекодержателем виключно в межах вартості нерухомого майна, яке надала банку в іпотеку як забезпечення кредиту, а накладення арешту на все належне їй майно є неправомірним.

Посилаючись на зазначене, позивач просила суд скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 24 жовтня 2014 року ВП № 45138204 Відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області в частині накладення арешту на все належне їй майно (рухоме та нерухоме), та заборони його відчуження, залишивши арешт та заборону на його відчуження на нерухоме майно: садовий будинок та земельну ділянку загальною площею 0,0900 га, що знаходиться за адресою: Одеська область Біляївський район Дачненська сільська рада, садовий кооператив «Селекціонер», вулиця Кузнечна, 29, яке є іпотечним майном згідно умов договору іпотеки №РМ-SМЕ 506/178/2008 від 08.07.2008 року, а також встановити порядок виконання рішення суду, визначивши, що після набрання цим рішення законної сили, воно є підставою для скасування Відділом державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 24.10.2014 року ВП № 45138204, в частині накладення арешту на все належне їй майно та заборони на його відчуження, крім арешту та заборони відчуження нерухомого майна: садового будинку та земельної ділянки, загальною площею 0,0900 га, що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, Дачненська сільська рада, садовий кооператив «Селекціонер», вулиця Кузнечна, 29, яке є іпотечним майном згідно умов договору іпотеки № РМ-SМЕ 506/178/2008 від 08 липня 2008 року.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29 грудня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що арешт, накладений 24 жовтня 2014 року постановою заступника начальника відділу ДВС на все майно, що належить ОСОБА_1, є наслідком невиконання останньою у встановлений строк виконавчого напису та примусовим заходом забезпечення виконання зобов'язання боржника, зокрема і щодо сплати виконавчого збору у розмірі 36 541,27 грн, а зняття арешту усього майна унеможливить виконання зазначеного зобов'язання.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що обсяг її відповідальності перед кредитором боржника визначена іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку» і вона несе відповідальність перед іпотекодержателем виключно в межах вартості нерухомого майна, яке надала банку в іпотеку як забезпечення кредиту, у зв'язку із чим накладення державним виконавцем арешту на все належне їй майно порушує її права, як боржника у виконавчому провадженні.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої-третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно вимог статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судами встановлено, що з метою забезпечення повного і своєчасного виконання громадянином ОСОБА_2 грошових зобов'язань за кредитним договором № СМ-SМЕ506/178/2008, укладеним між позичальником та ЗАТ «ОТП Банк», 08 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № РМ-SМЕ 506/178/2008.

Предметом іпотеки за указаним договором є садовий будинок, що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, с/рада Дачненська, садовий кооператив «Селекціонер», вул. Кузнечна, 29 та земельна ділянка, загальною площею 0,0900 га, що розташована за цією ж адресою.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору № СМ-SМЕ506/178/2008 від 08 липня 2008 року, 07 липня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_3 винесено виконавчий напис, яким звернуто стягнення зазначене нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1, зареєстрований в реєстрі № 2558.

17 жовтня 2014 року постановою заступника начальника Відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеської області ОСОБА_4 відкрито виконавче провадження ВП № 45138204 з виконання виконавчого напису та боржнику ОСОБА_1 запропоновано самостійно виконати вимоги виконавчого документу в строк до семи днів.

Стягувачем у виконавчому провадженні ВП № 45138204 є ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

ОСОБА_1 є боржником в указаному виконавчому провадженні.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 у наданий строк вимоги виконавчого напису добровільно не виконала, 24 жовтня 2014 року заступником начальника Відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеської області ОСОБА_4 винесено постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 36 541,27 грн та про арешт майна і оголошення заборони на його відчуження на все (нерухоме та рухоме) майно, яке належить боржнику ОСОБА_1

Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 45543070 від 05 листопада 2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень № 29148532 від 07 листопада 2014 року на все рухоме та нерухоме майно, яке належить чи буде належати ОСОБА_1 накладено арешт та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна.

Суди попередніх інстанцій вважали за можливе відмовити у зв'язку із безпідставністю у позові ОСОБА_1, яка є боржником у виконавчому провадженні ВП № 45138204 та не погоджується із діями державного виконавця, вчиненими під час виконання виконавчого напису нотаріуса.

Колегія суддів Верховного Суду із висновками судів першої та апеляційної інстанції не погоджується.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Разом з тим, стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду з позовом за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням викладеного, для вирішення спору, який виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема, майнові права, суду необхідно установити наявність у позивача такого права, факт його порушення і у зв'язку із зазначеним з'ясувати чи вірний спосіб захисту свого права обрану позивачем при зверненні до суду.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що вона є боржником у виконавчому провадженні і діями державного виконавця, вчиненими під час виконання виконавчого напису нотаріуса, порушено її права.

Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Порядок захисту прав стягувача, боржника та інших осіб у виконавчому проваджені визначено главою 9 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно вимог частини другої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» (в указаній редакції) боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Якщо сторона виконавчого провадження, зокрема боржник, вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи вона має право звернутися до суду із скаргою (вимоги статті 383 ЦПК України).

Правом на звернення до суду із позовом, зокрема про звільнення майна з-під арешту, наділена особа, яка не є стороною виконавчого провадження, однак вважає, що її право власності на спірне майно порушено в наслідок дій державного виконавця.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно вимог частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 412, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», про звільнення майна з-під арешту залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С.П. Штелик