ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року

м.Суми

Справа №577/1269/17

Номер провадження 22-ц/788/518/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Біляєвої О. М. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

представників Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 січня 2018 року в складі судді Ярмак О.М., ухваленого у м. Конотоп, повний текст якого складений 29 січня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

24 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (далі - Центр медичної допомоги), вимоги якого обґрунтовував тим, що 30 січня 2017 року на початку його зміни о 20 год. 00 хв. фельдшер ОСОБА_5 безпідставно не допустив його до виконання трудових обовязків, оскільки тому здалось, що він ніби то перебував у стані алкогольного спяніння. Не погодившись з такою поведінкою фельдшера, він того ж дня після 21 год. 00 хв. покинув робоче місце і поїхав додому для того, щоб знайти свідків, які б підтвердили, що він не перебував у стані алкогольного спяніння, а також щоб повідомити про недопуск до роботи керівництво. Оскільки з керівництвом йому звязатись не вдалось, тому він повернувся на роботу того ж дня біля 23 години, однак бригади швидкої медичної допомоги на місці вже не було, тому він залишився на робочому місці до кінця своєї зміни, тобто, до 08 год. 00 хв. ранку 31 січня 2017 року. Після роботи він зустрівся з керівництвом і надав пояснення з приводу недопуску його до роботи, у якому за вказівкою головного лікаря Конотопської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги (далі Станція медичної допомоги) визнав перебування на роботі в стані алкогольного спяніння, оскільки його справжні доводи керівництвом не приймались до уваги. Водночас, 14 лютого 2017 року на засіданні профспілкового комітету Станції медичної допомоги він розповів про все, як відбувалось насправді, зокрема, що він був відсутнім на робочому місці менше трьох годин, тому профспілковий орган не дав згоди на його звільнення. Проте, 28 лютого 2017 року відповідач незаконно звільнив його з роботи за прогул. Вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_1 просив скасувати наказ відповідача про звільнення за прогул, поновити його роботі, стягнути на свою користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора Центру медичної допомоги від 24 лютого 2017 року № 94 про звільнення ОСОБА_1 з посади водія санітарного автотранспорту пункту постійного базування бригад с. Соснівка Конотопської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги з 28 лютого 2017 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул і поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді з 28 лютого 2017 року.

Стягнуто з Центру медичної допомоги на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 лютого 2017 року по 23 січня 2018 року в розмірі 32016 грн 32 коп. з утриманням податків та інших обовязкових платежів.

Стягнуто з Центру медичної допомоги в дохід держави судовий збір в сумі 640 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді водія санітарного автотранспорту пункту постійного базування бригад с. Соснівка Конотопської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць в розмірі 4428 грн 97 коп.

Центр медичної допомоги з вказаним рішенням суду не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, заявник просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Свої вимоги відповідач обґрунтовує тим, що 30 січня 2017 року при проведенні передрейсового огляду щодо можливості виконання роботи водієм санітарного автомобіля ОСОБА_1 фельдшер ОСОБА_5 виявив у позивача ознаки алкогольного спяніння і запропонував пройти освідування, від чого той відмовився і сам покинув робоче місце. Зазначеним обставинам суд належної оцінки не надав та не врахував, що позивач також не виконав свій обовязок і стосовно того, що не повідомив диспетчера станції про його недопущення до роботи. Також, відповідач зазначив, що суд у рішенні навів лише стислий зміст показів свідків та не взяв до уваги письмові докази, які підтверджують вину позивача у прогулі, а саме: доповідну фельдшера ОСОБА_5, письмові пояснення позивача, довідку про результати засідання комісії щодо поведінки позивача від 17 лютого 2017 року, де ОСОБА_1 визнав факт перебування на роботі у стані алкогольного спяніння та відсутність на роботі протягом зміни. Крім того, відповідач зазначив, що позивач мав можливість самостійно пройти медичне освідування на предмет алкогольного спяніння, чого не зробив. До того ж, відповідач звертає увагу суду і на необґрунтовану відмову профспілкового органу надати згоду на звільнення позивача.

03 квітня 2018 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу відповідача, в якому позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін та вказав, що 30 січня 2017 року він не проходив медичне обстеження щодо алкогольного спяніння, але вважає, що свідки спростували факт перебування його у стані алкогольного спяніння. Також позивач зазначив, що в Акті про його відсутність на робочому місці без поважних причин від 30 січня 2017 року, складеного роботодавцем, не вказаний час, протягом якого його не було на роботі, а дані табелю обліку робочого часу свідчать про те, що він повністю відпрацював свою зміну. Крім того, події щодо недопущення його до роботи 30 січня 2017 року були детально розглянуті профспілкою організацією, наслідком чого є відмова у наданні згоди на звільнення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4Б, які підтримали доводи апеляційної скарги, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, які заперечували проти її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що на підставі наказу Центру медичної допомоги від 01 квітня 2013 року № 204-К ОСОБА_1 з 01 квітня 2013 року був прийнятий на посаду водія ІІ класу автотранспортного засобу Станції медичної допомоги (а.с. 4-6, 7-8).

Згідно графіка роботи працівників Станції медичної допомоги на січень 2017 року, ОСОБА_1 мав працювати з 20 год. 00 хв. 30 січня 2017 року до 08 год. 00 хв. 31 січня 2017 року (а.с. 37- 38) і згідно даних табеля обліку робочого часу вказану зміну ОСОБА_1 відпрацював повністю (а.с. 35-36).

30 січня 2017 року позивач зявився на роботі о 20 год. 00 хв. та перед виконанням безпосередніх обовязків водія, як передбачено п. 1.8 наказу Центру медичної допомоги № 57-ОД від 17 березня 2016 року «Про призначення осіб, відповідальних за організацію робіт на ділянках підвищеної небезпеки у структурних підрозділах та службах Центру», мав пройти передрейсовий медичний огляд, який відносно нього не проводився, так як у Журналі щозмінного передрейсового та післярейсового медичних оглядів за 30 січня 2017 року запис про це відсутній (а.с. 95-97).

В той же час, відповідачем не доведений і факт відмови ОСОБА_1 від проходження передрейсового медичного огляду, оскільки відповідний акт не складався.

Водночас, фельдшером ОСОБА_5 була складена доповідна, з якої вбачається, що при випуску водія ОСОБА_1 на лінію 30 січня 2017 року о 20 год. 00 хв. він почув від останнього запах алкоголю, у звязку з чим не допустив його до рейсу, запропонувавши пройти медичне обстеження на стан алкогольного спяніння, від якого ОСОБА_1, як зазначено у доповідній, відмовився та покинув робоче місце до 23 год. 20 хв., поки фельдшер ОСОБА_5 не поїхав до Конотопської Станції медичної допомоги для продовження роботи у складі іншої бригади швидкої медичної допомоги (а.с. 9).

Акт перебування водія ОСОБА_1 на робочому місці у стані алкогольного спяніння не складався, іншим чином дана подія також офіційно не була зареєстрована.

В той же час, зазначені обставини підтверджені показами свідків ОСОБА_5 (фельдшер), ОСОБА_6 (головний фельдшер) та ОСОБА_7 (диспетчер Станції медичної допомоги).

30 січня 2017 року комісією у складі фельдшерів ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 був складений акт про відсутність водія ОСОБА_1 того ж дня з 21 год. 50 хв. на своєму робочому місці без поважних причин (а.с. 10, 58).

Однак, тривалість відсутності ОСОБА_1 на робочому місці ніяким чином не зафіксована, так як відповідних письмових доказів в матеріалах справи не має.

З пояснень ОСОБА_1 від 31 січня 2017 року вбачається, що вдень 30 січня 2017 року він вживав спиртні напої, а о 20 год. 00 хв. прибув на робоче місце, але не був допущений до роботи фельдшером у звязку з тим, що від нього відчувався запах алкоголю (а.с. 11).

31 січня 2017 року за результатами перевірки окружна лінійно-контрольна комісія Станції медичної допомоги прийняла рішення клопотати перед керівництвом про звільнення ОСОБА_1 з роботи за перебування на робочому місці у стані алкогольного спяніння (а.с. 12).

Оскільки ОСОБА_1 є членом профспілкового комітету Станції медичної допомоги (а.с. 194), тому 08 лютого 2017 року відповідач направив подання Голові обєднаного профспілкового комітету та Голові первинного профспілкового комітету Станції медичної допомоги про отримання згоди на звільнення позивача за прогул (а.с. 13).

На засіданні профспілкового комітету Станції медичної допомоги 14 лютого 2017 року згода на звільнення водія ОСОБА_1 за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України не була надана у звязку з недоведеністю факту вчинення водієм прогулу (а.с. 14, 150).

Наказом директора Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 15 лютого 2017 року № 31-ОД було прийняте рішення про проведення повторної перевірки причин відсутності на роботі 30 січня 2017 року водія санітарного автотранспорту ОСОБА_1 (а.с. 45).

За результатами проведеної повторної перевірки обставин відсутності водія ОСОБА_1 на роботі 30 січня 2017 року комісія дійшла висновку про наявність правових підстав для звільнення працівника на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул у звязка з тим, що він не вийшов на роботу, так як перебував у стані алкогольного спяніння (а.с. 56-57).

Таким чином, наказом відповідача від 24 лютого 2017 року № 94-К ОСОБА_1 був звільнений з роботи за прогул згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України з 28 лютого 2017 року. Зі змісту цього наказу вбачається, що профспілковий комітет Станції медичної допомоги не надав вмотивованого обґрунтування своєї відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 (а.с. 141-142).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про незаконне звільнення ОСОБА_1, оскільки первинна профспілкова організація не надала згоди на звільнення позивача за прогул через недоведення факту цього. Крім того, суд вважав, що обставини перебування ОСОБА_1 на роботі 30 січня 2017 року у стані алкогольного сп'яніння не доведені, а факт виходу позивача на роботу 30 січня 2017 року і його перебування на робочому місці впродовж зміни підтверджується показами свідків та наданим відповідачем табелем обліку використання робочого часу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Зі встановлених у справі обставин та з матеріалів справи вбачається, що відсторонення позивача ОСОБА_1 від виконання ним трудових обовязків 30 січня 2017 року було здійснено відповідачем без фіксації цього факту відповідними доказами, а саме: відсутні результати його медичного освідування на предмет спяніння чи акт відмови працівника від проходження такого освідування. Крім того, поява працівника на роботі у нетверезому стані та, як наслідок, відсторонення його від роботи також не зафіксовані особами, яким підпорядковувався позивач, зокрема, головним механіком, керівником виїзної бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги, фельдшером-диспетчером та старшим лікарем станції.

Також, відповідачем не доведений і факт здійснення позивачем прогулу.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Таким чином, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Прогул це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у зв'язку із залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Як роз'яснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно зі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Як зазначалось вище, у своїх поясненнях ОСОБА_1 визнав факт вживання алкоголю вдень 30 січня 2017 року, а також обставини того, що від нього відчувався запах алкоголю, через що його фельдшер відсторонив від роботи.

Проте, в послідуючому позивач вказав, що про зазначений вище факт він змушений був написати під тиском керівника своєї установи.

Крім того, викладені у пояснювальній записці позивача обставини про відсутність його на робочому місці всю зміну спростовані також і показами свідків, зокрема, свідка ОСОБА_10, з показів якої вбачається, що біля 23 год. 30 січня 2017 року вона звернулась за медичною допомогою до амбулаторії в с. Соснівка, Конотопського району, де в цей час бачила там водія автомобіля швидкої допомоги ОСОБА_1, та даними табеля обліку використання робочого часу, що ведеться відповідачем.

До того ж, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 ст. 40 та п.п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ч. 1 ст. 43 КЗпП України).

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 01 липня 2015 року у справах № 6-119цс15 та № 6-703цс15, а також Верховного Суду, викладених у постанові від 25 січня 2018 року у справі № 61-757св17, згідно зі ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України).

За аналогією, правило ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слід застосувати й до передбачених ч. 2 ст. 252 КЗпП України, ч. 4 ст. 41 цього Закону випадків отримання згоди профспілкового органу на притягнення працівників, членів виборних профспілкових органів до дисциплінарної відповідальності.

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, згідно з якими розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З протоколу засідання профспілкового комітету Станції швидкої допомоги від 14 лютого 2017 року вбачається, що підставою відмови у наданні дозволу на звільнення позивача ОСОБА_1 за прогул стала відсутність доказів щодо перебування його на робочому місці 30 січня 2017 року у стані алкогольного спяніння, суперечливість обставин стосовно відсторонення його від роботи фельдшером, а не старшим механіком чи головним лікарем, а також пояснення позивача та наявність свідків про перебування працівника на роботі 30 січня 2017 року (а.с. 14, 150).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання незаконним та скасування наказу № 94 про звільнення ОСОБА_1 за прогул та про поновлення його на роботі, оскільки у порушення ч. 1 та ч. 7 ст. 43 КЗпП України звільнення працівника відбулось без попередньої згоди виборного профспілкового органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої він є, а в протоколі засідання від 14 лютого 2017 року профспілковий комітет Станції швидкої допомоги навів обґрунтування стосовно відмови у наданні згоди на звільнення позивача за прогул.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо доведеності перебування позивача у стані алкогольного спяніння на робочому місці, про наявність законних підстав для його відсторонення від роботи фельдшером ОСОБА_11 і, відповідно, про вчинення позивачем прогулу, так як вказані обставини спростовані встановленими судом доказами, яким надана належна оцінка.

За правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пунктів 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року(далі Порядок), нарахування середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу проводиться, виходячи із заробітної плати за два останні повні місяці роботи, які передували місяцю звільнення.

Оскільки, такими місяцями, які передували звільненню позивача, є грудень 2016 року та січень 2017 року, тому місцевий суд правильно застосував п. 4 Порядку при розрахунку середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, який склав 32016,32 грн, враховуючи, що його середньоденна заробітна плата становила 142,90 грн, а час прогулу 224 днів.

Враховуючи викладене, колегія суддів повністю погоджується з обґрунтованим і законним висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому вказане судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 19, ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у малозначній справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» залишити без задоволення, а рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 січня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.Г.Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: Т.А.Левченко

ОСОБА_12