Постанова

Іменем України

16 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 635/5482/16

провадження № 61-66св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Євсєєва Ольга Іванівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9, на рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 вересня 2017 року у складі судді Панас Н. Л. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бровченка І. О.,

Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Євсєєва Ольга Іванівна, про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 12 травня 2016 року він разом із братом отримав дублікат свідоцтва про смерть бабусі - ОСОБА_10 і звернувся до Першої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Того ж дня ОСОБА_4 стало відомо про наявність заповіту, посвідченого за життя баби на ім'я відповідачів, та який зберігається в матеріалах спадкової справи, відкритої приватним нотаріусом ЄвсєєвоюО. І.

Даний заповіт є недійсним, оскільки воля його бабусі, на момент його посвідчення не була вільною. Крім того, через хворобу ОСОБА_10 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

ОСОБА_4 просив визнати заповіт, посвідчений від імені його бабусі, недійсним.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Євсєєва О.І., про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів того, що при посвідченні заповіту намір ОСОБА_10 не був спрямований на настання правових наслідків, обумовлених саме цим правочином.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 відхилено.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 вересня

2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

06 грудня 2017 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_9 через засоби поштового звʼязку подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від

11 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від

07 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком судів попередніх інстанцій.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У грудні 2017 року касаційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року поновлено представнику ОСОБА_4 − ОСОБА_9 строк на касаційне оскарження рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2017 року.

Відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Харківського районного суду Харківської області цивільну справу № 635/5482/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Євсєєва О. І., про визнання заповіту недійсним.

Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та додані до неї документи, роз'яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 15 березня 2018 року.

12 березня 2018 року ОСОБА_5 через засоби поштового звʼязку подано до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 залишити без задоволення, а рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2017 року - без змін.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Звертаючись з даним позовом до суду, ОСОБА_4 зазначав, що волевиявлення заповідача - його рідної бабусі не було вільним, не відповідало її волі, та на момент вчинення заповіту бабуся хворіла, у зв'язку з чим не усвідомлювала значення своїх дій та не керувала ними.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інше) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій) призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

У той же час жодною з сторін клопотань про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи заявлено не було.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 212 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановили, що оскаржуваний заповіт був підписаний саме ОСОБА_10 Сторони цей факт не оспорювали, клопотань про призначення почеркознавчої експертизи не заявляли. Інших доказів того, що волевиявлення ОСОБА_10 на час підписання заповіту не було вільним, суду не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 вересня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська