Провадження № 22-ц/780/1777/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 19.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 квітня 2018 року апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Іванової І.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 29 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на банківську платіжну картку класу «Голд» для споживчих потреб. Зазначала, що з обєктивних обставин вона неналежно виконувала свої зобов`язання щодо своєчасного внесення платежів за договором, внаслідок чого 21 жовтня 2014 року відповідач заблокував їй банківську картку та звернувся до суду з позовом про стягнення з неї суми боргу за вказаним кредитним договором з урахуванням штрафних санкцій. Вказувала, що з метою врегулювання спору в досудовому порядку, 10 листопада 2014 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт. Вказувала, що дану угоду вона уклала добровільно, усвідомлюючи значення своїх дій, та згідно її умов сплатила платежі, спрямовані на зменшення суми залишку за кредитом. Проте заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором від 29 березня 2011 року було задоволено, а тому на її думку банк не дотримався своїх зобов`язань щодо вирішення спору в досудовому порядку.

Зазначала, що дану Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт вона уклала під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби матері, а також на невигідних для себе умовах. Вважала, що невигідними умовами оспорюваної угоди є те, що вона, довірившись банку вирішити спір в досудовому порядку, фактично позбавила себе права на реалізацію судового захисту у справі за позовом банку про стягнення з неї боргу за кредитним договором від 29 березня 2011 року, внаслідок укладення цієї угоди здійснено легалізацію судовим рішенням несправедливого розрахунку заборгованості, здійснено пролонгацію позовної давності на новий термін та збільшені ставки штрафів. Зазначала, оспорювана угода не містить можливості та механізму її розірвання в односторонньому порядку.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просила визнати недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 10 листопада 2014 року, укладену між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» з підстав, передбачених ст.233 ЦК України та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що правовідносини між сторонами врегульовані договором приєднання, тобто, позивач мала прийняти або не прийняти умови банку. Вказує, що оспорювана Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 10 листопада 2014 рокускладена банком завуальовано, по якій неможливо розрахувати загальну вартість кредиту. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не надано доказів про укладення оспорюваної угоди від 10 листопада 2014 року на невигідних умовах, оскільки позивачем наведено аргументи у позові та у своїх поясненнях про відсутність прописаного алгоритму комісійних нарахувань, про незаконну пролонгацію строку дії кредитного договору, про нарахування відсотків на відсотки, про вільний розрахунок заборгованості, про відсутність згоди позивача на момент укладення оспорюваної угоди від 10 листопада 2014 року з усіх істотних умов. Також вказує, що суд не дав належної оцінки доводам позивача про те, що вона підписала Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 10 листопада 2014 року під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби її матері, щоб не загострити її хворобу судовим провадженням.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, щопозивачем не доведено належним та допустимими доказами, що Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 10 листопада 2014 року укладена під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невідних умовах та того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. За таких обставин суд дійшов висновку, що наведені ОСОБА_2 у позові доводи, не є підставою для визнання оспорюваної угоди недійсною відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.233 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на банківську платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Станом на 30 вересня 2014 року позивачу була нарахована заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 892 грн. 02 коп.

З метою досудового врегулювання спору та створення сприятливих умов для виконання ОСОБА_2 зобов'язань за вказаним кредитним договором, 10 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт (а.с.1-12).

Згідно з Розділом 1 даної Генеральної угоди сторони погодили зменшити розмір заборгованості, що виникла у період з дати надання ОСОБА_2кредиту, а саме, проценти на 596 грн. 98 коп., комісію на 43,1 грн., штраф на 2 858 грн., заборгованість за кредитним договором з дати підписання цієї угоди складає 22 223 грн. 01 коп. Сторонами визначена дата кінцевого погашення заборгованості за кредитним договором - 30 листопада 2017 року. Вся заборгованість за кредитом, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту (2-й день), є простроченою і в цей день позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 3 499 грн. 02 коп. по кредитному договору (п.1.3.3).

Відповідно до Розділу 2 Генеральної угоди банк зобов'язався надати позичальнику строковий кредит в сумі 19 955 грн. 01 коп. на строк з 10 листопада 2014 року по 30 листопада 2017 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку в сумі 19 955 грн. 01 коп., а позичальник зобов'язалась повернути кредит, сплачувати проценти в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості в зазначені в заяві, Умовах і правилах строки. Погашати заборгованість позичальник зобов'язалась щомісячно в строк з «1» по «25» число кожного місяця, платежем в сумі 723 грн. 97 коп., що складається із заборгованості по кредиту, процентам, а також інших витрат відповідно до Умов і правил (п.2.1).

Пунктом 2.2 Генеральної угоди встановлений обов'язок позичальника сплатити банку штраф в розмірі 3 499 грн. 02 коп. у разі порушення строків погашення заборгованості, зазначених в цій Генеральній угоді, Умовах і правилах надання продукту кредитних карт більше ніж на 31 день.

Відповідно до змісту Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт, яку ОСОБА_2 власноручно підписала, вона особисто підтвердила факт надання повної інформації про умови кредитування у ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме: мету, на яку кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями позичальника; тип процентної ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту і вартості послуг з оформлення договору; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позичальник має право, та відомості про те, від кого позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Про згоду ОСОБА_2 на укладення договору саме в такій формі та ознайомлення позивача з Умовами і правилами надання банківських послуг свідчить її підпис в заяві. Своїм підписом споживач підтвердила факт про надану їй повної інформацію про умови кредитування у ПАТ КБ «ПриватБанк», а також його місцезнаходження та інше.

Обгрунтовуючи вимоги позову ОСОБА_2 зазначала, що оспорювану Генеральну угоду від 10 листопада 2014 року вона уклала добровільно, усвідомлюючи значення своїх дій, сплатила платіж у розмірі 2268 грн., спрямований на зменшення суми залишку за кредитом. Істотні умови даної угоди, а саме, розстрочення суми боргу на термін 36 місяців були прийнятними для неї. 26 січня 2015 року між нею і відповідачем була проведена бухгалтерська звірка особистого рахунку, а тому вважала, що вона виконала свої зобовязання за Генеральною угодою. Проте заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2015 року було задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнуто з неї на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 892 грн. 02 коп., а тому, на її думку, банк не дотримався своїх зобов`язань щодо вирішення спору в досудовому порядку

Позивач зазначала, що Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 10 листопада 2014 року вона уклала під впливом тяжкої обставини, а саме - хвороби її матері, оскільки бажала приховати від неї наявність судового провадження про стягнення боргу за кредитним договором з метою недопущення загострення хвороби матері, а також уклала цю угоду на невигідних для себе умовах. Вважала, що невигідними умовами оспорюваної угоди є те, що вона, довірившись банку вирішити спір в досудовому порядку, фактично позбавила себе права на реалізацію судового захисту у справі за позовом банку про стягнення з неї боргу за кредитним договором від 29 березня 2011 року, внаслідок укладення цієї угоди здійснено легалізацію судовим рішенням несправедливого розрахунку заборгованості, здійснено пролонгацію позовної давності на новий термін та збільшені ставки штрафів. Зазначала, оспорювана угода не містить можливості та механізму її розірвання в односторонньому порядку.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частинами першою, другою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже враховуючи наведені вищі обставини та, встановивши, що укладення Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 10 листопада 2014 року відповідало волі позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсною оспорюваної угоди на підставі ст.233 ЦК України, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вказана угода була укладена під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невідних умовах у звязку з хворобою матері, чим скористався відповідач та того, що за відсутності тяжкої обставини цей правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам позивача про те, що вона підписала Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 10 листопада 2014 року під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби її матері, щоб не загострити її хворобу судовим провадженням, не заслуговують на увагу.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими твердження ОСОБА_2 про те, що невигідними умовами оспорюваної угоди є те, що вона, внаслідок укладення цієї угоди здійснено легалізацію судовим рішенням несправедливого розрахунку заборгованості, здійснено пролонгацію позовної давності на новий термін та збільшені ставки штрафів, а також те, що оспорювана угода не містить механізму її розірвання в односторонньому порядку.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені положення, за якими до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що наведені ОСОБА_2 обставини, не свідчать про те, що наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що згідно з ч.5 ст.18 Закону може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Натомість, на при укладені Генеральної угоди сторони погодили зменшити розмір заборгованості, що виникла у період з дати надання ОСОБА_2кредиту, а саме, проценти на 596 грн. 98 коп., комісію на 43,1 грн., штраф на 2 858 грн., заборгованість за кредитним договором з дати підписання цієї угоди складає 22 223 грн. 01 коп. Сторонами визначена дата кінцевого погашення заборгованості за кредитним договором - 30 листопада 2017 року.

Судом першої інстанції надано відповідну правові оцінку доводам ОСОБА_2, які наведені на обгрунтування позовних вимог.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального і процесуального права, а тому це рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді