Справа № 361/4130/16-ц
Провадження № 2/361/93/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 квітня 2018 року Броварський міськрайоний суд Київської області у складі: головуючого судді Селезньової Т.В. при секретарі Чуксіну В.В., розглянувши у судовому засіданні у місті Бровари у присутності представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна, визнання права власності, -

встановив:

Позивач просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 (двокімнатна, площею 97,3кв.м, жила площа 44,7кв.м) вартістю 753677грн.; і в порядку поділу спільного майна визнати за відповідачем право власності на ? частку вказаної квартири. Позовні вимоги вмотивовані тим, що під час шлюбу подружжя купило вказану квартиру, квартира куплялась у спільну власність обох, але в договорі купівлі-продажу покупцем зазначено лише відповідача і право власності на квартиру зареєстроване за одним відповідачем.

Відповідач позов не визнав, вважає, що квартира. Хоча і була куплена у шлюбі з позивачкою, але повністю за його особисті кошти. При купівлі квартири 14.05.2010р. він віддав продавцю належний йому особисто автомобіль ОСОБА_5 за визначеною сторонами ціною 158400грн. (20000доларівСША) в рахунок часткової оплати за квартиру; по іншій частині вартості квартири на нього були переведені обовязки позичальника за договором кредиту, укладеним попереднім власником квартири (продавцем), і кредит виплачував він своїми власними коштами; на виплату кредиту були витрачені кошти, виручені ним від продажу належної йому особисто однокімнатної квартири за адресою м.Київ, вул. Беретті, 3/45, яку він продав 17.08.2010р. за 435000грн., і належної йому особисто квартири за адресою м. Бровари, вул. Постишева, 1В/225, яку він продав 19.04.2012р. за 270000грн., з яких 240000грн. пішли на погашення кредиту за спірну квартиру; крім того, після фактичного припинення сімейних стосунків з лютого 2012 року він особистими коштами в період з 1.03.2013р. по 1.04.2017р. повністю виплатив кредит за квартиру в сумі 149465грн. Тому вважає, що дана квартира є його особистою власністю, як куплена повністю за його особисті кошти, без участі позивачки і без витрати спільних коштів подружжя.

З приводу купівлі квартири і витрачених на неї коштів представник позивача у судовому засіданні пояснив, для придбання вказаної квартири подружжя продало свої автомобілі: відповідач віддав належний йому автомобіль ОСОБА_5 за визначеною ціною 158400грн. продавцю Ветрову в рахунок частини вартості цієї квартири; а через місяць-півтора, приблизно в червні 2010року, позивачка продала належний їй автомобіль ОСОБА_6 за 15000доларів і виручені від продажу автомобіля гроші були потрачені частково (4500доларів) на ремонт купленої квартири і частково (10000доларів) на погашення кредиту за дану квартиру. Квартира була куплена для сім,ї, після її купівлі вони разом зробили ремонт у квартирі, поки робили ремонт, жили у її батьків, після чого деякий час жили у квартирі, а потім вирішили квартиру здавати в оренду і жити у її батьків, а кошти від оренди йшли на погашення кредиту. Кредит погашався з спільних коштів, які подружжя заробляло, причому позивачка мала значно більші доходи, ніж чоловік, який працював двірником. Для погашення кредиту за дану квартиру вона 20.07.2010р. брала кредит у Приватбанку, в сумі 24000грн., дані гроші пішли на погашення кредиту за квартиру, а вона у подальшому погашала кредит своїми коштами з зарплати, цей кредит нею був виплачений у шлюбі. В 2012 році вона знову взяла кредит у Приватбанку в сумі 24000грн.. гроші пішли на погашення кредиту за квартиру, дана картка залишилась у чоловіка, який обіцяв їй повернути кредит, але у подальшому вона дізналась, що відповідач даний кредит не повернув, тому у неї є невиконанні зобовязання за даним договором кредиту перед Приватбанком. Крім того, вона у вересні 2010року брала кредит у Дельтабанку в сумі 14000грн., через два місяці в 2010 році отримала додатково кредит 6000 грн., всього 20000грн., дані кошти також були внесені в погашення кредиту за квартиру, а вона у подальшому сама повертала гроші на картку, повернула даний кредит у шлюбі. Не заперечує, що під час шлюбу відповідач продав дві належні йому особисто квартири (у м. Бровари і в місті Києві), але виручені гроші були витрачені на його власний бізнес, а не йшли на погашення кредиту за спірну квартиру. Заперечує, що кошти, які вносились на погашення кредиту у шлюбі, були особистими коштами відповідача, вважає, що кредит виплачувався спільними коштами, а сімейні стосунки між сторонами були припинені в 2014 році. Після розірвання шлюбу в 2014р. відповідач обіцяв повернути 24000грн. і 20000грн. (кредитні кошти, взяті нею за наведеними вище договорами кредиту), також обіцяв сплатити їй 25000 доларів у якості компенсації її частки у квартирі, але не виконав вказані домовленості, її кредити не закрив, їй грошової компенсації не сплатив, тому вона просить поділити квартиру і визнати за нею право власності на ? частку квартири. Не погоджується на збільшення частки відповідача, просила врахувати, що подружжям було зроблено високовартісний ремонт у квартирі, яким суттєво була збільшена її ціна. Вважає, що незалежно від участі кожного з подружжя у оплаті купленої квартири вона є спільною сумісною власністю, в якій їй належить право на ? частку.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти того, що на купівлю квартири і погашення кредиту за квартиру були витрачені особисті кошти позивачки, заперечував факт наявності у власності позивачки автомобіля і його продажу та внесення виручених коштів на погашення кредиту; стверджував, що квартира була повністю куплена за його особисті кошти і тому право власності за домовленістю між сторонами було оформлено на нього одного.

З пояснень сторін в тій частині, в якій вони не оспорюються другою стороною, а також з наданих сторонами доказів суд встановив такі факти і обставини:

Згідно свідоцтва про шлюб- сторони уклали шлюб між собою 13.06.2009р.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу- шлюб між сторонами розірвано 12.04.2014р.

Згідно договору купівлі-продажу від 14.05.2010р. - ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_4 купив вказану двокімнатну квартиру за адресою м. Бровари, вул. Постишева, 1в/94 , п.3- продаж вчинено за 561715грн.. які продавець одержав від покупця повністю до підписання договору; п.8 договору - договір укладається за згодою дружини покупця ОСОБА_3

Згідно договору про переведення боргу від 14.05.2010р., укладеного між ПАТ «Сведбанк» (банк кредитодавець), ОСОБА_7 (первісний позичальник) і ОСОБА_4 (новий позичальник), - за даним договором були переведені на ОСОБА_4 всі права і обовязки, які виникли у первісного позичальника за договором кредиту №№2615/0308/71-022 від 26.03.2008р., переведена заборгованість по кредиту становить 561715грн., нараховані проценти 2789,45грн.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру двокімнатну за адресою м. Бровари, вул. Постишева, 1в/94 зареєстровано 19.05.2010р. за відповідачем ОСОБА_4, підстава набуття права власності: договір купівлі-продажу від 14.05.2010р.

Згідно висновку про вартість майна від 19.07.2016р. вартість вказаної квартири на 19.07.2016р. становила 1507354грн. (за курсом долара США до гривні - 24,8566грн.).

Позивачкою також надані такі докази:

Згідно свідоцтва про реєстрацію і виписки з ЄДРПОУ ОСОБА_3 зареєстрована ФОП в м. Бровари з 25.12.2009р., вид діяльності: виробництво готових текстильних виробів крім одягу.

Згідно Попередження вимоги Приватбанку ОСОБА_3- нею допущено прострочення по кредиту в сумі 4230грн., пропонується сплатити до 25.04.2016р.

Згідно Вимозі ПАТ Дельтабанк ОСОБА_3 станом на 14.03.2016р. за нею рахується заборгованість по кредитному договору (дата укладення кредитного договору і сума боргу не вказані).

Згідно Вимозі ПАТ Дельтабанк ОСОБА_3 без дати - за нею рахується заборгованість по кредитному договору 36276грн. (дата укладення договору не вказана).

Згідно Попередження ПАТ КБ Приватбанку ОСОБА_3- у неї станом на день подання попередження (18.09.2016р.) за нею рахується заборгованість по кредитному договору від 25.04.2008р. в сумі 10030грн., дата виникнення прострочення 31.12.2015р.

Відповідачем надано такі докази:

Згідно договору купівлі-продажу від 14.05.2010р. ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_7 купив належний продавцю автомобіль ОСОБА_5 2006р.в., р.н.НОМЕР_1, який належить продавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 28.12.2006р., продаж вчинено за 158400грн. (еквівалент 20000гдоалрам США на день продажу). Тоді ж, 19.04.2010р. ОСОБА_4 була видана довіреність ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 на розпорядження і керування даним автомобілем.

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_7 від 23.09.2016р. він підтвердив, що уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу належної йому як продавцю квартири за адресою м. Бровари, вул. Постишева, 1в/94, що покупець провів повний з ним розрахунок, шляхом передачі йому у власність автомобіля ОСОБА_5 (за договором купівлі-продажу автомобіля від 14.05.2010р.) за ціною 158400грн. (еквівалент 20000гдоларів США).

Згідно довідки АБ «Банк регіонального розвитку»- ОСОБА_4 станом на 5.03.2008р. погасив повністю кредит , виданий на придбання автомобілю ОСОБА_5.

Згідно попереднього договору від 10.07.2010р. , укладеного між ОСОБА_4 (продавець) і ОСОБА_10 (покупець), - сторони домовились про продаж квартири в м. Києві по вул. В.Беретті, 3/45 за ціною 435000грн. (еквівалент 55000доларів США), договір купівлі-продажу має бути укладений до 25.08.2010р.

Згідно договору купівлі- продажу від 17.08.2010р. , укладеного між ОСОБА_4 (продавець) і ОСОБА_10 (покупець), - ОСОБА_4 була продана належна йому квартира в м. Києві по вул. В.Беретті, 3/45; п. 1.2 квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 7.04.2001р.; п.1.3 згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 5.08.2010р. вартість квартири становить 53641грн.; п. 2.1. ціна нерухомого майна. що куляється, становить 60000грн. , які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання договору, вказана ціна встановлена за згодою сторін, є остаточною і не підлягає змінам.

Згідно договору купівлі- продажу від 19.04.2012р., укладеного між ОСОБА_4 (продавець) і ОСОБА_11 (покупець), - ОСОБА_4 продав належну йому квартиру в м. Бровари, по вулиці Постишева, 1-в/225; п. 1.2 відчужувана квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Броварської міської ради 24.12.2007р.; п. 2.1. квартира продається за 270000грн.. які продавець одержав повністю від покупця до підписання договору.

Згідно квитанції від 27.04.2012р. , платник ОСОБА_4, одержувач платежу АТ «Сведбанк», сума 240000грн., призначення платежу: поповнення поточного рахунку за договором №2615/0308/71-022 від 26.03.2008р.

Згідно наданої АТ «Дельтабанк» відповідачу ОСОБА_12 по особовому рахунку по кредитному договору №2615/0308/71-022 від 26.03.2008р., укладеному між ним і АТ «Сведбанк» , по якому право вимоги 25.05.2012р. було відступлене АТ «Дельтабанк», - в період з 1.01.2013р.- по 30.04.2013р. ОСОБА_4 було внесено на погашення кредиту періодичні платежі в загальній сумі 149465грн., з них останнім платежем від 30.04.2013р. було закрито заборгованість по кредиту остаточно внесенням суми 113550грн.

Свідок ОСОБА_13 (мати позивачки) суду пояснила, що вона часто допомагала дочці і її чоловікові грошима, дочка мала більші доходи ніж її чоловік; до шлюбу у дочки був автомобіль ОСОБА_6, який вона продала в 2010 році за 12000доларів, і гроші були витрачені зі слів сторін на купівлю спірної квартири; у відповідача був автомобіль ОСОБА_5, цей автомобіль він віддав продавцю квартири, але на яких умовах- не знає; дочка неодноразово брала кредити, щоб погашати кредит за квартиру; кошти від продажу однокімнатної квартири, належної відповідачу, подружжя витратило на ремонт у новій квартирі; їй відомо, що кредит за квартиру був повністю виплачений, коли сторони ще жили разом, приблизно у 2012році.

Свідок ОСОБА_14 (подруга позивачки), пояснила що у позивачки був автомобіль марки Міцубісі в 2008 році, потім цієї машини через рік-півтора не стало, зі слів позивачки машина була продана, щоб купити квартиру.

Свідок ОСОБА_15 (друг відповідача) пояснив, що зі слів відповідача той купив кредитну квартиру за кошти, що він отримав від продажу його автомобіля ОСОБА_14 і від продажу квартири у Києві; казав, що ремонт у квартирі зробив за кошти, виручені від продажу другої належної йому квартири; перестали сторони жити разом приблизно з початку 2012року.

Свідок ОСОБА_16 (друг відповідача) пояснив, що зі слів відповідача йому відомо, що відповідач купив двокімнатну квартиру за свої кошти, продавши квартиру в Києві по вул. Береті і однокімнатну квартиру в м. Бровари, в тому ж будинку, де купив нову, і продавши автомобіль ОСОБА_5; знає, що відповідач виплачував кредит за квартиру; зі слів відповідача вони з дружиною перестали жити разом з лютого 2012 року.

Згідно ст.7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства.

Згідност.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: зокрема, 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ч.6 ст.57 СКУ - суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Згідно ч.7 ст.57 СКУ - якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно ст.60 СКУ - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.61 СКУ - об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно ст.68 СКУ - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ст.69 СКУ - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно ст.70 СКУ - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст.72 СКУ - позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 7.09.2016р. у справі №6-801цс16, - статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча і у шлюбі, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатись обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 5.04.2017р. у справі №6-399цч17, - при поділі майна між подружжям суду слід вставити, за які кошти дане майно набуте: за спільні кошти подружжя чи за особисті одного з них.

Таким чином, за загальним правилом, визначеним статтею 60 СК України, спірна квартира вважається спільною сумісною власністю подружжя (сторін), як набуту ними у шлюбі. За загальним правилом , встановленим статтею 70 СК України, частки подружжя у спільному сумісному майні вважаються рівними.

Разом з тим, згідно ч.7 ст.57 СКУ - якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

З цього приводу суд з наданих доказів дійшов таких висновків:

Відповідач посилається на те, що у якості оплати за спірну квартиру (часткова оплата) він передав продавцю квартири ОСОБА_7 належний йому на праві особистої власності автомобіль, вартість якого продавцем і покупцем була визначена у сумі 158400грн., і що даний внесок у розмірі 158400грн. у набуття квартири є особистою власністю відповідача. Як докази суду представив договір купівлі-продажу автомобіля ОСОБА_5 від 14.05.2010р., складений у простій письмовій формі і підписаний сторонами (ним і покупцем ОСОБА_7), довіреність, видану відповідачем 14.05.2010р. на ім.,я ОСОБА_7 і двох інших осіб, з передачею права користування і розпорядження належним йому автомобілем ОСОБА_5, а також нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_7 , в якій той підтверджує факт купівлі-продажу автомобіля і набуття ним автомобіля у якості плати за продану ним відповідачу квартиру.

З аналізу доказів у їх сукупності суд дійшов висновку, що відповідач не довів суду належними доказами той факт, що належний йому автомобіль був переданий продавцю квартири саме у якості часткової оплати за квартиру. Так, як видно з договору купівлі-продажу спірної квартири (даний договір посвідчений нотаріально, підписаний сторонами, і у суду не викликає сумніву його зміст і відповідно всі істотні умови договору) - ціна, за якою продається квартира, зазначена 561715грн. вона повністю збігається з заборгованістю по кредиту, яку було переведено з первісного позичальника - відчужувача спірної квартири на нового позичальника набувача квартири (561715грн.). Будь-яких посилань у договорі купівлі-продажу на те, що вказана у договорі ціна продажу є частковою, і що ціна є більшою, в тому числі на величину вартості автомобіля, або що вказана сума 561715грн. є частиною ціни квартири, за якою квартира продається, даний договір не містить. Тому суд виходить з того, що сторони домовились про ціну продажу квартири - 561715грн., і що квартиру куплено відповідачем саме за ціною, вказаною у цьому договорі. Відповідач не надав належного доказу на підтвердження того, що квартира куплена за більшою ціною, або що у якості оплати ціни квартири був переданий автомобіль. Показання свідків в цій частині є неконкретними і не є належними доказами для підтвердження даної обставини, оскільки суперечать істотним умовам договору, зазначеним у самому договорі, який нотаріально посвідчений саме на таких умовах. Також відповідач не надав суду належних доказів того, що дійсно між ним і ОСОБА_7 (продавцем квартири) був укладений договір купівлі-продажу автомобіля (чи договір міни, чи змішаний договір щодо взаємного відчуження майна). Так, суду наданий у якості доказу письмовий договір купівлі-продажу автомобіля між відповідачем (продавцем) і ОСОБА_7 (покупцем), разом з тим, купівля - продаж транспортного засобу і відповідно перехід права власності від продавця до покупця за законом підлягає державній реєстрації, а таких доказів суду не надано. Як видно з наданої нотаріально посвідченої довіреності, відповідач не продав вказаний автомобіль ОСОБА_7, а передав останньому і ще двом особам право розпорядження вказаним майном, що не є договором про відчуження. Нотаріально посвідчена заява ОСОБА_7 на підтвердження укладення договору купівлі-продажу автомобіля не є договором купівлі-продажу і не замінює собою договору купівлі-продажу як автомобіля, так і квартири, і не змінює істотних умов договору купівлі-продажу квартири. Крім того, в наданому відповідачем договорі купівлі-продажу автомобіля вказано, що гроші продавець отримав від покупця до укладення договору, що суперечить поясненням відповідача про те, що гроші він не отримував, а автомобіль був переданий в рахунок плати за квартиру. Ні поданий відповідачем договір купівлі-продажу автомобіля, ні заява ОСОБА_7 з даного приводу не замінюють і не змінюють договору купівлі-продажу квартири і договору про переведення боргу на нового позичальника за договором кредиту (по даній квартирі) , які у своїй сукупності визначають ціну продажу і порядок оплати, що є істотними умовами договору; крім того, на зміни такої істотної умови договору як ціна позивачка (дружина) згоди не надавала. Таким чином, по перше, відповідач не довів збільшення ціни квартири за договором купівлі-продажу на розмір вартості автомобіля, а сам факт укладення в один день декількох договорів не означає і не доводить того, що вказаний відповідачем автомобіль є його особистим внеском саме у купівлю квартири; по-друге, відповідач (в межах даної справи) не довів, що в дійсності був укладений договір купівлі-продажу належного йому особисто автомобілю; по третє, відповідач не довів, що навіть і у разі укладення такого договору отримані від покупця грошові кошти пішли на оплату квартири, або що дані кошти були внесені у якості погашення кредиту за квартиру в межах договору про переведення суми боргу на відповідача. Тому відсутні підстави для врахування вартості вказаного відповідачем автомобіля як його особистого внеску у набуття спільного майна.

Разом з тим, суд вважає встановленим наданими належними доказами договором купівлі-продажу квартири і договором про переведення боргу на покупця з продавця за договором кредиту той факт, що визначена сторонами у договорі ціна продажу квартири була сплачена шляхом погашення кредиту у вказаній сумі.

Встановлено, що на погашення кредиту (тобто в оплаті за придбану спірну квартиру) відповідач 27.04.2012р. вніс належні йому особисто кошти, отримані від продажу його особистого майна - квартири в м. Бровари по вулиці Постишева, 1-в/225. Так, як видно з дати продажу 19.04.2012р. і відповідно з дати отримання грошей (270000грн.) від покупця, і як видно з дати внесення позичальником (відповідачем) суми 240000грн. кредитору в погашення заборгованості по кредиту за квартиру (27.04.2012р.), - то можна зробити висновок, що дійсно на погашення кредиту за набуту спірну квартиру відповідачем були внесені безпосередньо гроші, отримані відповідачем від продажу його особистого майна. На дану обставину вказує розмір цієї суми, послідовність дій (отримання грошей та подальше внесення на погашення кредиту з несуттєвим розбігом у часі, що може пояснюватись обєктивними причинами. Позивачка оспорює, що даний внесок по погашенню кредиту було зроблено саме грошима, отриманими відповідачем від продажу його квартири. Посилання позивачки на те, що виручені від продажу належної відповідачу квартири кошти були витрачені на побут і інші цілі, але не на погашення кредиту. Такі посилання позивачки спростовані наданими відповідачем доказами. Натомість будь-яких доказів на підтвердження того, що вказаний внесок у розмірі 240000грн. по погашенню кредиту був зроблений грошима іншого походження, позивачка суду не надала. Так само не надала доказів на підтвердження того, що гроші, отримані відповідачем від покупця за продану квартиру пішли на інші цілі чи були витрачені на набуття іншого майна. Крім того, позивачка не надала будь-яких пояснень, які б заслуговували на увагу, з того приводу, звідки у такому разі подружжя отримало в квітні 2012 року вказану суму (240000грн.) для погашення кредиту. При цьому позивачка надала пояснення, що у вказаний період сторони робили ремонт в новій квартирі, і з метою економії грошей вимушені були здавати квартиру в оренду та жили за рахунок батьків, - що навпаки пояснює відсутність такого значного прибутку у час, що відноситься до даного періоду і здійснення відповідачем даного платежу по кредиту.

Тому з сукупності наданих відповідачем доказів , неспростованих позивачкою, суд визнає, що вказаний внесок у набуття спільного майна (спірної квартири) зроблений особистими коштами відповідача. Відповідно частка в набутій подружжям спірній квартирі, пропорційно вказаній сумі особистого внеску відповідача, є його особистою власністю за правилами, встановленими в частині сьомій статі 57 СК України. За змістом даної норми закону, таке майно вважається особистим майном одного з подружжя, тому для його визнання особистою власністю закон не вимагає предявлення відповідного позову.

Таким чином, виходячи з вартості квартири, визначеної у договорі купівлі-продажу (561715грн.), і враховуючи особистий внесок відповідача у набуття даної квартири (240000грн.), відповідно до ч.7 ст.57 СК України - частка відповідача у спірній квартирі, визначена пропорційно до розміру його особистого внеску у порівнянні з цілою покупною ціною квартири, є його особистою приватною власністю.

З урахуванням доведеного відповідачем особистого внеску у набуття вказаного майна, відсутні підстави для визнання всієї квартири обєктом спільної сумісної власності і для визнання права власності позивачки на половину квартири.

Щодо посилань відповідача на те, що на оплату купленої квартири пішли гроші, отримані ним від продажу в 2010році другої належної особисто йому квартири в місті Києві, то суд не вбачає підстав для врахування даної суми у якості особистого внеску відповідача у набуття спільного майна. Суд не вбачає підстав для того, щоб враховувати суму, названу відповідачем і вказану у попередньому договорі, і вважає ціною продажу квартири ціну, зазначену безпосередньо у нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу, тобто 60000грн.. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що отримані від продажу вказаної квартири кошти були передані ним або безпосередньо продавцю в рахунок вартості квартири, або були внесені на погашення кредиту, а з наданих доказів такого не вбачається. Позивачка даний факт оспорює, посилаючись на те, що гроші були витрачені на побут і проживання; і відповідач даного не спростував та іншого не довів.

Щодо посилань відповідача на те, що після припинення сімейних стосунків він сплатив особистими коштами решту кредиту, то суд виходить з того, що кредит остаточно погашений в квітні 2013року, а шлюб між сторонами розірвано 12.04.2014р., тобто кредит погашений у шлюбі. При цьому наданим доказами однозначно не встановлено остаточне припинення сімейних стосунків і ведення спільного господарства до 2013 року; крім того, відсутні судові рішення, якими б було встановлено дану обставину. Тому суд виходить з того, що сімейні стосунки були припинені остаточно разом з розірванням шлюбу. Крім того, враховуючи незначний перебіг часу між вказаним відповідачем часом припинення сімейних стосунків і часом внесення вказаних сум по погашенню кредиту, не можна зробити однозначного висновку про те, що вказані кошти є особистими коштами відповідача, а не набуті ще під час шлюбу з позивачкою, а все майно, набуте у шлюбі, визнається спільним сумісним, в тому числі і гроші. Тому суд не вбачає підстав для визнання вказаних сум (погашення кредиту в 2013 році) особистим внеском відповідача в оплату купленої квартири.

Щодо посилань позивачки на те, що на купівлю спірної квартири нею також був зроблений особистий внесок (від продажу належного їй по довіреності автомобіля), то суд виходить з того, що позивачка не довела суду належними і допустимими доказами сам факт наявності у неї на праві власності вказаного автомобіля, не надала ніяких доказів на підтвердження того, що даний автомобіль був проданий і що виручені від продажу гроші пішли на набуття квартири.

Щодо посилань позивачки на те, що вона брала неодноразово кредити у інших банках, і що ті кредитні кошти йшли на погашення кредиту за квартиру, то суд виходить з того, що позивачка даної обставини не довела, а надані нею докази (попередження банку про наявність заборгованості по кредитам) не є такими безспірними доказами, які б доводили дані обставини, крім того, як видно з них - кредит був взятий ще до купівлі квартири, а заборгованість виникла вже після розірвання шлюбу.

Позивачка посилається на те, що за законом дана квартира є спільною сумісною власністю незалежно від того, чиї кошти були витрачені на її набуття, і чи витрачені кошти або їх частина належала відповідачу особисто, - оскільки куплялась квартира у спільну сумісну власність і для сім,ї. Разом з тим, таке тлумачення закону суперечить вимогам, зокрема, частини сьомої статті 57 СК України. І зазначені у даній нормі закону обставини відповідач (в тих межах, в яких вони визнаються судом) довів.

Таким чином, особистий внесок відповідача в спірну квартиру становить 42%, і відповідно частка квартири, яка належить особисто відповідачу, становить 42/100, а частка, яка набута у спільну власність і є обєктом спільної сумісної власності подружжя становить 58/100 вказаної квартири.

Враховуючи, що частки подружжя у спільному сумісному майні є рівними, то відповідно частка позивачки має бути визначена у розмірі 29/100.

Підстав для визнання за позивачкою права власності на більшу частку у даній квартирі суд не вбачає. Так само суд не вбачає підстав для відмови у позові і для визнання вказаної квартири повністю особистою власністю відповідача.

Позов підлягає задоволенню частково, за позивачкою в порядку поділу спільного сумісного майна між подружжям має бути визнано право власності на 29/100 часток спірної квартири АДРЕСА_2 як на її частку у спільному сумісному майні; відповідно частку ОСОБА_4 у праві власності на вказану квартиру слід визначити наступним чином: 42/100 - як особисто йому належне, 29/100 як його частка у спільному сумісному майні після його розділу між подружжям, всього частка відповідача в даній квартирі становитиме 42/100+21/100=71/100.

Враховуючи, що суд позов задовольняє частково, що в державному реєстрі за відповідачем зареєстровано право власності на вказану квартиру як цілий обєкт нерухомого майна, то з метою правильного виконання судового рішення і уникнення різного тлумачення часток та підстав набуття права власності на спірну квартиру, - у резолютивній частині рішення має бути зазначено загальну частку квартири, яка залишається у власності відповідача після виділу позивачці її частки. Суд вважає, що такий спосіб викладення резолютивної частини рішення не буде виходом за межі позовних вимог.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 212-215, 294, 296 ЦПК України, ст. ст. 110-112 СК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

позов задовольнити частково;

визнати за ОСОБА_3 право власності на 29/100 часток в квартирі АДРЕСА_3 - як на її частку у спільному сумісному майні з ОСОБА_4;

відповідно частку ОСОБА_4 у вказаній квартирі АДРЕСА_4 визначити як 71/100.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення виготовлене 26 квітня 2018 року.

Суддя Т.В. Селезньова