24.01.2018 Єдиний унікальний номер 205/2273/17
Провадження № 2/205/1085/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Шавули В.С.

за участю секретаря Романової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 нотаріальна контора про визначення належності частини квартири та припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С А Н О В И В :

Позивач 13 квітня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом (а.с.2-4).

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її батькові ОСОБА_4 та бабусі ОСОБА_5, належала квартира №380 в буд.№4 на ж/м ОСОБА_6 у м. Дніпрі.

17 вересня 2012 року помер ОСОБА_4. Після його смерті спадкоємцями першої черги є позивач, дружина ОСОБА_7 та мати померлого - ОСОБА_5.

Звернувшись до нотаріальної контори ОСОБА_7 відмовилась від спадщини після смерті ОСОБА_4 на користь позивача.

У встановлений шестимісячний строк позивач та ОСОБА_5 звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, померлого 17.09.2012 року.

01 жовтня 2015 року ОСОБА_5 померла. За життя померла склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_2, яка належним чином прийняла спадщину.

Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, позивачка отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, так відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, а саме: квартиру №380 в буд.№4 на ж/м ОСОБА_6 у м. Дніпрі.

Посилаючись на вищевикладене та уточнивши свої вимоги, позивач просить суд:

визначити ОСОБА_4, померлому 17.09.2012 року, і ОСОБА_5, померлій 01.10.2015 року, на праві спільної часткової власності належить кожному по 1/2 частині квартири №380 в буд.№4 на ж/м ОСОБА_6 у м. Дніпрі, припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на це житло;

визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири №380 в буд.№4 на ж/м ОСОБА_6 у м. Дніпрі, загальною площею 45,8 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м., яка складається із: житлової кімнати площею 18,7 кв.м., житлової кімнати площею 10,4 кв.м., кухні площею 6,0 кв.м., ванної кімнати площею 2,0 кв.м., вбиральні площею 1,1 кв.м., коридору площею 5,7 кв.м., вбудованої шафи площею 0,9 кв.м., балкону 3,3х0,3=1,0 кв.м., в порядку спадкування за законом першої черги після смерті батька ОСОБА_4, померлого 17.09.2012 року.

В ході судового розгляду справи здійснено заміну неналежного відповідача ОСОБА_3 міську раду, на належного ОСОБА_2.

Позивачка в судове засідання не з'явилась. Про час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду її представник за довіреністю ОСОБА_8, надав письмову заяву, в якій просить справу розглянути заочно, у звязку із неявкою відповідача (а.с.88).

Відповідач в судове засідання не зявився. Про час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини неявки не повідомив. Відзиву на позов не надсилав. Крім того, до суду повернувся конверт з відправленням, що направлявся відповідачу із поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Третя особа ОСОБА_3 державна нотаріальна контора в особі свого представника в судове засідання не зявилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності відповідно до чинного законодавства (а.с.73).

У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

У відповідності до ст.. 10 ЦПК України, Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року).

За змістом ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Підставою звернення до суду позивача є захист майнових прав та інтересів, повязаних із реалізацією права на спадкування.

Суд, зясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народився 16 лютого 1953 року у батьків ОСОБА_9 та ОСОБА_5 (а.с.51-52).

20 травня 1989 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено шлюб (з.а.с.43).

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с.10). Після одруження змінила прізвище на «Конопленко» (а.с.11,12).

Із відомостей КП «ДМБТІ» ДОР від 04.12.2014 року вбачається, що право власності на квартиру №380 в буд.№4 на ж/м ОСОБА_6 у м. Дніпрі по 1/2 частині зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.06.2000 року виданого ДЖКП «Південне» згідно розпорядження за №534-00, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу за №539п за реєстровим №233-440 (з.а.с.47).

17 вересня 2012 року ОСОБА_4 помер (а.с.41). Після його смерті спадщину прийняли мати та дочка (з.а.с.39, 40). Дружина померлого ОСОБА_7, відмовилась від належної їй частини спадщини після смерті чоловіка на користь дочки ОСОБА_1 (а.с.40).

Із спадкової справи № 871/2012, заведеної після смерті ОСОБА_4, померлого 17.09.2012 року, видно що свідоцтв про право на спадщину після його смерті не видавалось (а.с.39-57).

Постановою державного нотаріуса Другої ОСОБА_3 нотаріальної контори ОСОБА_10 від 25.06.2016 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на імя ОСОБА_1, у звязку із відсутністю оригіналів документів, що підтверджують право власності на квартиру №380 в буд.№4 на ж/м ОСОБА_6 у м. Дніпрі (а.с.56-57).

01 жовтня 2015 року померла ОСОБА_5 (з.а.с.30). За життя померла склала заповіт, яким усе своє майно заповіла ОСОБА_2 (з.а.с.34). Після її смерті спадщину прийняли ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.30,36).

Із спадкової справи № 879/2015, заведеної після смерті ОСОБА_5, померлої 01.10.2015 року, видно що свідоцтв про право на спадщину після її смерті не видавалось (а.с.29-38).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ст. 1233 ЦК України, заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Згідно п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно зі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Також, згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Про це, зокрема, йдеться і в постанові Верховного суду України від 23.01.2013 року у справі № 6-164цс12, де зазначено, що у спадкоємця, який у встановленому порядку прийняв спадщину права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини.

За ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Більш того, згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, оскільки відповідно до абз.1 п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування № 7 від 30.05.2008 року отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця.

Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом є обґрунтованими, законними, доведеними, а тому за позивачкою слід у судовому порядку визнати право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, померлого 17.09.2012 року, право власності на 1/3 частину №380 в буд. №4 на ж/м ОСОБА_6 у м. Дніпрі.

Щодо позовних вимог про визначення належності частини квартири та припинення права спільної сумісної власності суд виходить із наступного.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Із змісту ч. 2 ст. 370 ЦК України вбачається, що вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Після смерті батька позивача, його частка власності була прийнята позивачем, матірю та бабусею позивача в порядку спадкування у рівних долях, тобто по 1/3 частки власності померлого. Враховуючи те, що ОСОБА_7 відмовилась від своєї частини спадщини на користь дочки ОСОБА_1, її частка збільшилась до 1/3 від усього спадкового майна.

Виходячи з вищевказаного, частки власності батька та бабусі позивача у спадковій квартирі були рівними, тобто по 1/2 частки кожного, оскільки інше не було встановлено за їх домовленістю між собою, законом або рішенням суду.

Згідно вимог ст.. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, враховуючи вищевикладене, відсутні підстави задля задоволення вимог про визначення належності частини квартири та припинення права спільної сумісної власності.

На підставі викладеного та керуючись листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, Законом України «Про нотаріат», ст. 1216-1217, 1268,-1269, 1296, 1297 ЦК України, ст.ст. 2-5, 7, 10-13, 76-82, 89, 95, 141, 247, 258, 259, 263-265, 272 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 нотаріальна контора про визначення належності частини квартири та припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП: НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлого 17.09.2012 року, право власності на 1/3 частину квартири №380 в буд. №4 на ж/м ОСОБА_6 у м. Дніпрі, загальною площею 45,8 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м., яка складається із:

житлової кімнати площею 18,7 кв.м., житлової кімнати площею 10,4 кв.м., кухні площею 6,0 кв.м., ванної кімнати площею 2,0 кв.м., вбиральні площею 1,1 кв.м., коридору площею 5,7 кв.м., вбудованої шафи площею 0,9 кв.м., балкону 3,3х0,3=1,0 кв.м.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 02 лютого 2018 року.

Суддя В.С. Шавула