Дата документу 07.12.2018
Справа № 320/1757/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2018 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі головуючого - судді Ковальової Ю.В., секретар судового засідання Левандовська О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за участі:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, вимоги якої згодом зменшила, про поділ спільно набутого майна подружжя, в якій просить стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за ? частину автомобіля Mercedes-Benz VITO 115 CDI, д/н АР4434CO, 2006 року випуску, обєм двигуна 2 148 куб. в сумі 79 199 грн; також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати, повязані з оплатою судового збору у сумі 1085 грн, та понесені витрати у звязку з оплатою юридичних послуг у сумі 4000 грн.

Позов обґрунтовувала тим, що 16.09.2011 з відповідачем уклала шлюб. 20.04.2012 від вказаного шлюбу в сторін народилася донька ОСОБА_5. 21.11.2017 шлюб було розірвано. Фактично шлюбні відносини були припинені з вересня 2017 року. У період шлюбу, у 2015 році, сторонами за сумісні кошти було придбано транспортний засіб автомобіль Mercedes-Benz VITO 115 CDI, д/н АР4434CO, 2006 року випуску, обєм двигуна 2 148 куб., який за їх згодою було зареєстровано за відповідачем. Дане майно відповідно до законодавства є спільним майном подружжя. Після припинення сімейних відносин вказаний автомобіль перебував у користуванні колишнього чоловіка. Згоди щодо поділу майна сторони не дійшли. Після подання позовної заяви нею зясовано, що відповідач, без її згоди, здійснив відчуження вказаного автомобіля за 158 398 грн, та який на теперішній час зареєстровано за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2. Відчуження було здійснено за відсутності її згоди, не в інтересах сімї, та не на її потреби, а з метою приховання вказаного майна. Таким чином, позивач вважає, що половину від отриманої відповідачем суми за продаж автомобіля, що становить 79 199 грн, повинно бути стягнуто на її користь.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що обставини, викладені позивачем у позові не відповідають фактичним обставинам та є такими, що не підлягають задоволенню. Грошові кошти на купівлю спірного автомобіля він взяв у борг від ОСОБА_7 у сумі 7000 дол. США, що підтверджується копією розписки від 10.06.2016, що свідчить про відсутність у них спільних коштів. Про дані обставини позивачці було достовірно відомо. З даним правочином позивачка була згодна. Також позивачкою не зазначеного жодного доказу в підтвердження того, що до купівлі автомобілю вона заробляла кошти або були якісь інші надходження, які вона могла витратити на купівлю вказаного майна. Придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вказувати на те, що це майно є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Тобто це майно є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Крім того, вказаний транспортний засіб, ще в період шлюбних відносин був проданий за 6000 доларів США ОСОБА_6, що підтверджується розпискою від 22.08.2017. вказані грошові кошти були витрачені виключно на потреби сімї. В той час вони проживали однією сімєю та мали спільний сімейний бюджет. Таким чином, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

У судовому засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Позивач уточнила, що шлюбні відносини фактично були припинені 28 чи 29 серпня 2017 року. Пояснювала, що вона працювала неофіційно диспетчером у відповідача та самостійно перукарем. Відповідач займався перевезеннями до м. Москви. Також вона розклеювала листівки, перебуваючи у декретній відпустці, робила рекламу в Інтернеті щодо послуг з перевезення, що надавалися чоловіком. Офіційно їх підприємницька діяльність не була зареєстрована. Їх сімя завжди проживала у достатку, вони ніколи не займали грошей. Відповідач письмової згоди на продаж автомобілю в неї на брав. Розписки про позику грошей та продаж автомобіля зявилися вже після того, як вона звернулася з позовом до суду. Також зазначила, що Відповідач продовжує користуватися автомобілем навіть після того, як здійснив його продаж, про що свідчить інформація Головного центру обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної служби України від 22.10.2018, надіслана на запит суду.

У судовому засідання відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідач пояснював, що він в період не офіційно працював торговим агентом. Дружина не працювала, вона намагалася працювати диспетчером, однак в неї не вийшло. Для того, щоб здійснювати перевезення людей до м. Москви він позичив у друга гроші на купівлю спірного автомобілю. Потім у них затопило квартиру, яка знаходиться в смт. Мирне. З цієї причини він був вимушений продати у серпні 2017 автомобіль та на виручені кошти зробити ремонт у квартирі. Після ремонту залишилися кошти в сумі 2 тис. доларів США. У вересні 2017 року вони з дружиною розійшлися. ОСОБА_8, якому він продав автомобіль, здає його в оренду в тому числі й відповідачу. Так, цим автомобілем користується він, сам ОСОБА_8, Бондаренко. Взагалі довіреність видана на декількох людей.

Допитана у судовому засідання у якості свідка ОСОБА_9 пояснила, що позивачка доводиться племінницею її чоловікові. З нею вона та її чоловік спілкуються дуже тісно. Напередодні дня незалежності України, приблизно 20.08.2017 ОСОБА_1 подзвонила її чоловікові та попросила дозволити їй пожити в них. На що вони відповіли згодою. Ганна приїхала уся в сльозах, з дитиною. Деякий час ОСОБА_1 проживала в них. Ганна після народження дитини спочатку знаходилася вдома та доглядала її. Через деякий час вони з ОСОБА_9 вирішили займатися перевезеннями людей. Вони з чоловіком допомагали їм розклеювати листівки з рекламою. Гана працювала диспетчером. Це для них був самостійний бізнес. Нещодавно у місті вона бачила ОСОБА_9 на автомобілі ОСОБА_10 темно-синього кольору. Також бачила цей автомобіль біля будинку, в якому проживали ОСОБА_9 та ОСОБА_1 разом.

Допитана у судовому засідання у якості свідка ОСОБА_11 пояснила, що позивачка доводиться їй донькою, а відповідач колишнім зятем. Вона була обізнана щодо сімейного життя доньки. Жили вони у достатку, грошей вистачало. Сергій займався пасажирськими перевезеннями, а ОСОБА_1 йому допомагала, виконувала роботу диспетчера, розповсюджувала рекламні листівки, а також вчилася роботи перукаря. Сергій спочатку їздив на автомобілі марки Шевроле, який належав їй, потім його продали і він придбав автомобіль ОСОБА_10 темно-синього кольору, яким ОСОБА_9 користується до теперішнього часу, приїздить до своєї доньки її онуки. Після припинення шлюбних відносин донька проживала у ОСОБА_9, потім винаймала житло, надалі і до теперішнього часу проживає разом з онукою у неї. Їй відомо, що зараз ОСОБА_9 придбав інший автомобіль, який саме вона не знає. ОСОБА_6, якому ОСОБА_9 начебто продав автомобіль ОСОБА_10 доводиться останньому кумом.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені наступні обставини.

16 вересня 2011 року між сторонами було укладено шлюб. /а.с. 7/.

Від вказаного шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. /а.с. 6/.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року, яке набрало законної сили 04.12.2017 шлюб між сторонами розірвано. Із змісту рішення вбачається, що позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів подано позивачкою 20.09.2017 /а.с. 8-9/.

Відповідно до надісланої Територіальним сервісним центром Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області копії договору купівлі-продажу 2343/2017/689675 транспортного засобу від 01.11.2017, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_6 придбав автомобіль марки Mercedes-Benz VITO 115 CDI, д/н АР4434CO, 2006 року випуску, обєм двигуна 2 148 куб. Ціна транспортного засобу 158 398,00 грн. Автомобіль зареєстрований за продавцем 23.06.2016. /а.с. 46-48/.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності, якщо належними та допустимими доказами не буде доведено, що це майно набуте одним із подружжя за особисті кошти.

З матеріалів справи вбачається, що на час придбання ОСОБА_2 автомобіля (23.06.2016) сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали разом і вели спільне господарство. Як визнав ОСОБА_2 в суді, він придбав автомобіль для здійснення пасажирських перевезень, що має на меті отримання доходу.

Разом із тим, ОСОБА_2 не надав суду доказів про те, що автомобіль набуто ним за кошти, які належали йому особисто.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на розписку від 10.06.2016 про отримання ним від ОСОБА_7 (а.с.92) коштів як доказ придбання автомобіля за особисті кошти.

Однак, окрім вищевикладеного, суд, надаючи оцінку вказаній розписці також з точки зору відповідності вимогам ст.ст.76,77ЦПК України, виходить з того, що розписка є лише борговим документом, який видається на підтвердження факту отримання коштів, але не може бути доказом їх витрат на певні потреби, оскільки таку функцію не виконує.

Розписка про отримання ОСОБА_2 коштів від ОСОБА_7 в розмірі 7000 доларів США може свідчити лише про відносини позики, які виникли між сторонами, якщо обидві визнають такі обставини, проте не може достовірно підтверджувати факт витрат коштів саме на покупку автомобіля.

Крім того, згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім'ї і не є особистою власністю подружжя.

За таких обставин суд приходить до висновку, що автомобіль був придбаний ОСОБА_2 і ОСОБА_1 за час шлюбу та належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя.

Із положень ч. 1 ст. 63 СК України слідує, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

В силу ч.ч. 1, 3, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Згідно до ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов'язком.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 23 і 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Сторони визнали, що в період з кінця серпня (за доводами позивачки) першої половини вересня (за доводами відповідача) 2017 року вони не підтримують шлюбні відносини та припинили ведення спільного господарства, після чого ОСОБА_2 01.11.2017 здійснив відчуження автомобіля та привласнив виручені від продажу майна кошти.

Автомобіль є цінним майном, а тому згода другого з подружжя на його відчуження мала бути подана письмово. Як встановлено судом, така згода відсутня, у справі відсутні докази про те, що виручені від продажу автомобіля кошти витрачені сторонами в інтересах сімї.

Згідно з ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, те, що автомобіль марки Mercedes-Benz VITO 115 CDI, д/н АР4434CO, 2006 року випуску, обєм двигуна 2 148 куб, було придбано під час шлюбу за спільні кошти подружжя, однак ОСОБА_2 розпорядився автомобілем на власний розсуд проти волі ОСОБА_1, рівність часток сторін у спільному майні, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частки у праві спільної власності на автомобіль марки Mercedes-Benz VITO 115 CDI, д/н АР4434CO, 2006 року випуску, обєм двигуна 2 148 куб, яка відповідно до договору купівлі-продажу 2343/2017/689675 транспортного засобу від 01.11.2017 складає 79 199,00 гривень.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду позивачем та її представником наданий договір про надання правової допомоги та про представництво інтересів від 06 лютого 2018 року, розрахунок суми судових витрат від 05 березня 2018 року, квитанція з підтвердження оплати юридичних послуг від 06 лютого 2018 року, звіт та акт про виконані (роботи) послуги від 22.05.2018.

Таким чином, враховуючи те, що судом вирішено позовні вимоги позивача задовольнити повністю, тому з відповідача на її користь підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1085, 00 грн., а загалом 5 085,00 грн.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 4, 12, 81, 258, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у порядку поділу спільно придбаного під час шлюбу майна, грошову компенсацію за ? частину автомобіля марки Mercedes-Benz VITO 115 CDI, д/н АР4434CO, 2006 року випуску, обєм двигуна 2 148 куб у сумі 79 199 /сімдесяти девяти тисяч сто девяноста девяти/ гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 5 085 /пяти тисяч вісімдесяти пяти/ гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП: НОМЕР_1, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7.

Повний текст рішення суду виготовлено 12.12.2018.

СУДДЯ: Ковальова Ю.В.