Житомирський апеляційний суд
Справа №285/855/18 Головуючий у 1-й інст. Заполовська Т. Г.
Категорія 27 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Миніч Т.І.

суддів Павицької Т.М.,

ОСОБА_1

секретаря

судового засідання ОСОБА_2,

з участю представника позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 08 травня 2018 року під головуванням судді Заполовської Т.Г. у м. Новограді-Волинському

у цивільній справі №285/855/18 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) звернулося до суду із позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість станом на 31.01.2018 в сумі 48431,05грн., яка складається з: 1919,03 грн. - заборгованість за кредитом, 40309,59 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3420 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2282,43грн. штраф (процентна складова) та судові витрати. В обґрунтування вимог Банк посилався на те, що 23.03.2011 між ним та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №б/н, згідно умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3000 грн зі сплатою 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між ним та банком Договір, а зазначені Умови викладені на банківському сайті www.privatbank. ua. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на встановлення кредитного ліміту за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

У звязку із неналежним виконанням умов кредитного договору у відповідача утворилася заборгованість перед Банком, яка станом на 31.01.2018 становила 48431,05грн. Виходячи із наведеного, Банк просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 травня 2018 року позов Банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.03.2011 на загальну суму 13565,78 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом 1919,03 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 7104,57 грн. та заборгованість за комісією 3420 грн., по штрафам 500,00 грн. (фіксована частина), 622,18 грн. (процентна складова). Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник Банку, посилаючись на порушення судом норм матеріального, процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні відсотків, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову Банку, вирішити питання щодо стягнення судових витрат з відповідача. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що відсоткова ставка за кредитним договором, укладеним між сторонами у справі, є змінюваною, даним договором передбачено порядок повідомлення клієнта про таку зміну; ОСОБА_3 не оскаржував дії Банку щодо збільшення кредитного ліміту та зміну відсоткової ставки; наданий Банком розрахунок заборгованості відповідачем не спростований. Крім того вважає, що суд при вирішенні спору порушив норми ст.ст. 1054-1056 ЦК України.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договір та інші правочини.

Відповідно до положень статей 526, 530, 610, частини 1 статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положенням частини 1 статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Частиною 1статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Так, судом встановлено, що 23.03.2011 ОСОБА_3 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанку», в якій зазначено, що вона разом із пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.7).

В анкеті-заяві міститься інформація про те, що відповідач ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, та погодився з ними. Також ОСОБА_4 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами складає між ним та банком договір, про що свідчить його підпис в анкеті-заяві.

Відтак, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем виникли правовідносини внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився, про що розписався у заяві-анкеті. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях статті 634 ЦК України.

Виходячи із наведеного вбачається, що 23.03.2011 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №б/н, згідно умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3000 грн зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із терміном повернення, що відповідає строку дії картки шляхом подання ОСОБА_3 анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 7-8).

Із наданих позивачем довідок вбачається, що відповідачу було надано кредитну картку за № 360123 з терміном дії до лютого 2015 року і встановлено кредитний ліміт в розмірі 3000 грн. Водночас, оплата проводилась частинами, а тому мав місце факт перевитрат ліміту.

Згідно з Умовами та Правилами надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

Підписання цього договору є пряма і безумовна згода клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком (п.п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг).

Згідно з п.п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотків за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором.

З наданого позивачем розрахунку до суду першої інстанції вбачається, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором від 31.01.2018 утворилась заборгованість, яку Банк визначив в сумі 48431,05грн., яка складається з: 1919,03 грн. - заборгованість за кредитом, 40309,59 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3420 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2282,43грн. штраф (процентна складова).

Крім цього, із вказаного розрахунку заборгованості вбачається користування відповідачем кредитною карткою, що включало в себе як зняття кредитних коштів, так і поповнення картки (а.с. 5-6).

Відтак ОСОБА_5 своїми діями підтвердив наявність між сторонами кредитних правовідносин, зокрема, отримання кредитної картки в ПАТ КБ «ПриватБанк» та користування наданими коштами.

Відповідно до статті 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Розрахунок заборгованості містить розмір відсоткової ставки, ставки пені, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, пені, тілу кредиту; суму нарахувань по кожному з видів зобов'язань, у тому числі накопичувальним порядком.

З урахуванням того, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині повернення коштів, що передбачені Договором. Разом з тим ,апеляційний суд не погоджується із розміром обрахованих Банком відсотків і штрафів з огляду на таке.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_3 перед Банком утворилася заборгованість у звязку із невиконанням ним зобовязань за кредитним договором, яка підлягає стягненню із відповідача. Разом із тим, стягуючи заборгованість по відсотках за користування кредитом у розмірі 7107, 57 грн, суд керувався положеннями п. 2.1.1.12.6.4 Умов та Правил надання банківських послуг, дійшовши висновку, що у разі непогашення суми простроченого кредиту понад 210 днів весь кредит вважається простроченим, а тому нарахування відсотків не відбувається. У звязку із чим дійшов висновку про відсутність підстав стягнення із відповідача процентів за користування кредитом у період із 23.04.2016 по 31.01.2018.

Проте із такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не можливо, виходячи із наступного.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом за кредитом із терміном повернення, що відповідає строку дії картки, тобто до лютого 2015 включно.

Відтак, у межах строку кредитування із 23 березня 2011 року до 27 лютого 2015 року відповідач мав, зокрема, повернути позивачеві кредит і сплатити проценти на суму залишку заборгованості. Починаючи з квітня 2011 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Саме до таких висновків дійшла ОСОБА_6 Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 по справі № 444/9518/12, висновки якої відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує апеляційний суд при застосуванні відповідних норм права.

Суд першої інстанції вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги банку, зазначених положень закону та правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 березня 2018 року не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з позичальника процентів за користування кредитом, керуючись «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», залишив поза увагою, що положеннями самого кредитного договору не передбачено нарахування процентів після закінчення строку дії договору, який в даному випадку збігається з терміном дії картки.

Згідно поданого позивачем до апеляційного суду розрахунку вбачається, що станом на 27.02.2015 року заборгованість відповідача по процентах становила 333, 29 грн.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що сума заборгованості по процентах за користування кредитом використовується судом, виходячи з базової процентної ставки визначеної умовами договору та визначеної розрахунком, а саме 30%.

З огляду на вказане, апеляційний суд приходить до висновку, що Банк не мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом, а тому стягненню підлягає лише сума заборгованості по процентах за користування кредитом станом на 27.02.2015 у розмірі 333, 29 грн. Щодо нарахування позивачем штрафів (фіксована частина, процентна складова) слід враховувати наступне.

Зі змісту Умов та Правил надання банківських послуг вбачається, що неустойка (пеня і штраф) нараховуються за одне і те ж порушення - несвоєчасне виконання зобов'язань.

Окрім нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості позивач нарахував 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 2282, 43 грн. - штраф (процентна складова) за таке ж саме порушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3ст.549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для стягнення штрафів фіксованої частини (500грн.) та процентної складової (2282,43 грн.), оскільки діючим законодавством не передбачена подвійна відповідальність за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене із порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення - про часткове задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №б/н від 23.03.2011 у загальному розмірі 5672,32 грн з яких: 1919, 03 грн - заборгованість за кредитом; 333,29 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом; 3420, 00 грн - заборгованість за пенею.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума понесених судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 531 грн. (12% від заявленої ціни позову).

Керуючись ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 травня 2018 року скасувати та постановити нове - про часткове задоволення позову.

Стягнути із ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () 5672,32 грн. заборгованості за кредитним договором №б/н від 23.03.2011, з яких: 1919, 03 грн. - заборгованість за кредитом;333,29 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 3420 грн. - заборгованість за пенею.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 531 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений 09.11.2018 року.