КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1218/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про визнання кредитного договору частково недійсним,

за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» - Каракоці Олександра Івановича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2018 року,

встановив:

у вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив визнати недійсним пункт 1.1. Кредитного договору, укладеного 21 липня 2005 року між ним та відповідачем, в частині встановлення обов'язку позичальника сплачувати комісію за розрахунково-касове обслуговування, а також п. 3.11 договору в частині встановлення комісії за дострокове погашення кредиту, посилаючись на те, що вказані умови договору порушують його права, як споживача банківських послуг.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2018 року позов було задоволено.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника відповідача Далії С.О. та представника позивача ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 21 липня 2005 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику було надано споживчий кредит в розмірі 41 300 дол. США строком до 21 липня 2025 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості, комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісячно, а також комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 3.11 Договору. Позивач зазначав, що умови кредитного договору, які встановлюють його обов'язок сплачувати комісію є такими, що обмежують його споживчі права на безперешкодне користування кредитними коштами, здійснення погашення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам, а також дострокове погашення кредиту без сплати комісій.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2018 року позов було задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення умовами договору обов'язок ОСОБА_3 сплачувати комісію за надання банком послуг, що супроводжують кредит, призводить до істотного дисбалансу між правами та обов'язками сторін. Такий висновок суду першої інстанції є законним та відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на ст. 203, 215, 1054 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позивач був ознайомлений з умовами договору, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, а тому наявність його особистого підпису свідчить про те, що він погодився з умовами договору. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положеннями ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Послуга в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» - це діяльність виконавця з надання споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Таким чином, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

В даному випадку, судом першої інстанції було зроблено вірний висновок, оскільки встановивши у кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику.

Доводи апелянта про те, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовуються до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки, тощо - до укладення договору, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Крім того, не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки строк дії договору закінчується 21 липня 2025 року, а перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Посилання представника відповідача на те, що виписка по рахунку свідчить про визнання позивачем умов договору, оскільки ним сплачувались щомісячні платежі на погашення комісії, також не свідчить про відповідність оспорюваних пунктів договору вимогам законодавства у сфері захисту прав споживачів, оскільки умовами договору визначена черговість зарахування грошових коштів із платежів позичальника в першу чергу - на погашення збитків банку, пені, комісії та відсотків, після чого на погашення тіла кредиту, що свідчить про неможливість сплати позичальником коштів на погашення тіла кредиту без оплати встановленої банком комісії.

Таким чином, доводи, викладені в обов'язок споживача сплачувати апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, ухвала була постановлена судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» - КаракоціОлександра Івановича залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 12 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді