КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1468/2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

встановив:

У грудня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір оренди нерухомого майна, а саме - 2-х кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_3

Позивач також вказувала, що 21 березня 2017 року без попереднього повідомлення відповідач виселив її з квартири, чим порушив її право, передбачене договором оренди житлового приміщення.

На підставі викладеного просила стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 70 548, 48 грн. заборгованості з надмірно сплаченої суми орендної плати.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_4 подала до Апеляційного суду міста Києва апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 червня 2018 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року відкрито провадження у справі.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в округах» ліквідовано апеляційний суд Київської області і апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві, який розпочав свою роботу 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку з ліквідацією суду відповідно до ч.5 ст.31 ЦПК України вказана цивільна справа передана до Київського апеляційного суду і за результатами автоматизованого розподілу справи визначено колегію суддів у складі судді-доповідача Мережко М.В., суддів Верланова С.М. та Савченка С.І.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як видно із матеріалів цивільної справи, предметом позову є стягнення грошових коштів у розмірі 70 548,48 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 22 грудня 2018 року було укладено договір оренди нерухомого майна, а саме - 2-х кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_3 (далі - Договір) (а.с. 9-10).

Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався те, що позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх порушених прав, пославшись у позовній заяві на ст. 525, 526 ЦК України.

Разом з цим, ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_4 просить суд стягнути на її користь кошти, надміру сплачені нею за договором.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Вказуючи на невідповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права вимогам законодавства, суд першої інстанції не вказав в чому саме полягає така невідповідність та чим обраний спосіб захисту суперечить вимогам чинного законодавства, отже, постановив необґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Разом з цим, колегія суддів доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з таких підстав.

Пунктом 3.1. Договору визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі щомісяця у розмірі 1650 доларів США. У пункті 3.1.2 Договору вказано, що нарахування орендної плати починається з моменту Акту прийому-передачі Об'єкта нерухомості. Пунктом 3.2. Договору передбачено, що розрахунок по орендній платі проводиться між орендарем та орендатором не пізніше 25 числа кожного місяця.

Як видно з матеріалів справи, 22 грудня 2016 року ОСОБА_4 сплатила ОСОБА_3 орендну плату у розмірі 1650 доларів США, у грудні 2016 року позивач також сплатила відповідачу грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, визначені сторонами як «залогова сумма», що підтверджується записами про розрахунки по орендній платі і оплаті рахунків за телефонні переговори, надані комунальні та інші послуги, що додаються до Договору (а.с. 11).

З цих же записів вбачається, що останній платіж у розмірі 1650 доларів США ОСОБА_4 здійснила 25 січня 2017 року.

В матеріалах справи також містяться копії актів прийому-передачі житлового приміщення від 22 грудня 2016 року (а.с. 12) та від 21 березня 2017 року (а.с. 13), з яких вбачається, що ОСОБА_4 заселилась у орендовану квартиру 22 грудня 2016 року та була виселена 21 березня 2017 року відповідно. З чого можна зробити висновок, що позивач користувалась квартирою за адресою АДРЕСА_1, повні три місяці.

Відтак, доводи позовної заяви та апеляційної скарги щодо наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за оплачені, але фактично не використані календарні дні оренди з 22 березня 2017 року по 31 березня 2017 року відхиляються судом як необґрунтовані.

Щодо заборгованості за неповернуту суму завдатку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п.6.6. договору оренди, наймач оплачує з моменту підписання договору перший та останній місяць оренди за квартиру в розмірі 3300 доларів США та платіж у вигляді завдатку 2000 доларів США.

Так, останній платіж у розмірі 1650 доларів США ОСОБА_4 здійснила 25 січня 2017 року (а.с 11). При цьому, продовжувала користуватися квартирою до 21 березня 2017 року. Тобто, із наданих позивачем доказів вбачається, що черговий щомісячний платіж до 25 лютого 2017 року, передбачений умовами Договору, нею здійснено не було. З чого можна зробити висновок, що ОСОБА_4 порушила умови договору.

В матеріалах справи також відсутні докази того, що позивач повідомляла відповідача про намір розірвання Договору за 30 днів, що передбачено пунктом 4.2. Договору. При цьому, невиконання наймачем пункту 3.2 Договору є підставою для дострокового розірвання Договору з ініціативи орендодавця (п. 4.3 Договору).

Доказів наявності будь-яких інших причин для розірвання між сторонами Договору оренди та виселення позивача сторони суду не надали.

Враховуючи наявність порушення умов Договору з боку позивача, колегія суддів вважає, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 2000 доларів США відутні.

Отже, у задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку з недоведеністю позивачем порушення своїх прав з боку відповідача.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 141, 365, 367, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 червня 2018 рокускасувати. Ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І.Савченко