ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/166/18 Справа № 212/768/17-ц Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/768/17-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Суха Балка»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 04 червня 2018 року, яке ухвалено суддею Козловим Ю.В. о 12 годині 17 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 червня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» (надалі - ПрАТ «Суха Балка») про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки її виплати.

Позов мотивовано тим, що з 03.04.2007 року по 07.05.2013 року ОСОБА_1 працювала на ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на посаді завідуючої складу бази матеріально-технічного забезпечення, після чого з 13.05.2013 року працювала на ТОВ «Криворіжшахтобуд» на посаді архіваріуса, а 01.11.2014 року її було прийнято на ПАТ «Євраз Суха Балка» (на теперішній час - ПрАТ «Суха Балка») за переводом на посаду архіваріуса апарату управління.

У зв'язку зі скороченням чисельності або штату працівників, на підставі наказу №94-ос від 23 травня 2016 року, її було звільнено з роботи згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

На момент звільнення стаж роботи позивача становив 9 років та 5 днів, а тому, у відповідності до ч.2 ст.6 Закону України «Про відпустки», тривалість повної відпустки мала становити 28 днів. Тобто, на момент звільнення їй підлягала до сплати компенсація за п'ять днів невикористаної відпустки, однак, в наказі №94-ос від 23.05.2016 року у графі компенсація за невикористанні дні основної відпустки зазначено «нуль».

Відповідач у день звільнення видав трудову книжку, проте остаточного розрахунку з позивачем не провів, чим порушив приписи ст.116 КЗпП України. Позивач вважає, що при звільнені відповідач не провів виплату всіх належних сум, тому вона має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати згідно ст.117 КЗпП України.

Уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 невиплачену при звільненні компенсацію за невикористану відпустку у сумі 712,97 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 23 травня 2016 року по день фактичного проведення розрахунку, без урахування податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та військового збору.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 04 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач вважає, що суд першої інстанції, вірно встановивши факт не проведення відповідачем ПрАТ «Суха Балка» повного розрахунку з позивачем при її звільненні, неправомірно відмовив у задоволенні позовних вимог та не взяв до уваги розрахунки, надані позивачем. При цьому, позивач вважає, що для проведення розрахунку невиплаченої компенсації за п'ять днів невикористаної відпустки та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні має братися середньоденна заробітна плата у розмірі 138,44 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ПрАТ «Суха Балка» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника відповідача ПрАТ «Суха Балка» - ОСОБА_5, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 03.04.2007 року по 07.05.2013 року працювала у ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на посаді завідуючої складу бази матеріально-технічного забезпечення.

13.05.2013 року прийнята на роботу до Товариства з обмеженою відповідальність «Криворіжшахтобуд» на посаду архіваріуса.

01.11.2014 року прийнята на роботу в шахтобудівельне управління ПАТ «Євраз Суха Балка» (на теперішній час - ПрАТ «Суха Балка») за переводом на посаду архіваріуса апарату управління (а.с.4-5).

Наказом №94-ос від 23.05.2016 року ОСОБА_1 була звільнена, згідно п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників (а.с.3).

Відповідно до витягу з наказу по ПрАТ «Євраз Суха Балка» (на теперішній час - ПрАТ «Суха Балка») №ОТ02439 від 28.03.2016 року ОСОБА_1 надавалась щорічна чергова відпустка з 03.04.2016 року по 25.04.2016 року в кількості 23 дні та чотири дні додаткової відпустки за роботу на комп'ютері.

Управлінням з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, на підставі звернення ОСОБА_1, було здійснено інспекційний контроль, в ході якого встановлено, що тривалість основної відпустки для ОСОБА_1, при працевлаштуванні на ПАТ «Євраз Суха Балка» (на теперішній час - ПрАТ «Суха Балка»), мала становити 28 днів у відповідності до ч.2 ст.6 «Про відпустки», про що позивача повідомлено листом від 29.09.2016 року №к-773-11/04 (а.с.7).

Спір виник з приводу невиплати роботодавцем - ПрАТ «Суха Балка» на користь працівника - позивача ОСОБА_1 компенсації за невикористану частину основної щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має стаж роботи 9 років 5 днів та, у відповідності до ч.2 ст.6 Закону України «Про відпустки», тривалість основної відпустки для неї має становити 28 днів, тоді як їй за період з 03.04.2016 року по 25.04.2016 року була надана основна щорічна відпустка тривалістю 23 дні, а при звільненні 23.05.2016 року компенсація за невикористану частину відпустки не виплачувалася. Разом з тим, суд виходив з недоведеності заявлених позовних вимог, оскільки позивачем для розрахунку компенсації за невикористану частину відпустки взято середньоденну заробітну плату, яка розрахована з порушенням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року та не наведено детального та обґрунтованого розрахунку середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явленим звільнення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч.1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпусток та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про відпустки» промислово-виробничому персоналу вугільної, сланцевої, металургійної, електроенергетичної промисловості, а також зайнятому на відкритих гірничих роботах, на роботах на поверхні шахт, розрізів, кар'єрів і рудників, на будівельно-монтажних роботах у шахтному будівництві, на транспортуванні та збагаченні корисних копалин надається щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарних дні із збільшенням за кожних два відпрацьованих роки на 2 календарних дні, але не більше 28 календарних днів.

До промислово-виробничого персоналу відносяться працівники, які займаються промислово-виробничою діяльністю в основному, допоміжному чи обслуговуючому виробництвах, управлінні, лабораторіях, на складах тощо.

До непромислового персоналу відносяться працівники, які безпосередньо не пов'язані з процесами виробництва і виконують функції непромислового характеру.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 має стаж роботи 9 років 5 днів на посадах, які відносяться до промислово-виробничому персоналу вугільної, сланцевої, металургійної, електроенергетичної промисловості, у зв'язку з чим тривалість основної відпустки для неї має становити 28 днів (а.с. 4-5, 7).

Відповідно до витягу з наказу по ПрАТ «Євраз Суха Балка» (на теперішній час - ПрАТ «Суха Балка») №ОТ02439 від 28.03.2016 року, ОСОБА_1 надавалась щорічна чергова відпустка у період з 03.04.2016 року по 25.04.2016 рік в кількості 23 дні та чотири дні додаткової відпустки за роботу на комп'ютері (а.с. 8).

Отже, на момент звільнення ОСОБА_1 мала право на компенсацію за частину невикористаної відпустки тривалістю п'ять днів (28 - 23 = 5).

Відповідно до п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір середньоденного заробітку позивача для розрахунку компенсації за невикористану відпустку, згідно довідки ПрАТ «Суха Балка» від 24.10.2018 року №1249, становить 103,62 грн., цей розмір визнається сторонами та не підлягає додатковій перевірці згідно ст. 82 ЦПК України.

На підставі викладеного, сума компенсації за 5 днів невикористаної щорічної основної відпустки становить 518,10 грн., виходячи з наступного розрахунку: 103,62 грн. х 5 днів відпустки.

Згідно роз'яснень, викладених у п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади - 23.05.2016 року, відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив компенсацію за 5 днів невикористаної основної щорічної відпустки у розмірі 518,10 грн..

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється з виплат за попередні два місяці. Час, протягом якого працівник згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Згідно п. 5 цього Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Як вбачається з матеріалів справи, розмір середньоденного заробітку позивача для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, згідно довідки ПрАТ «Суха Балка», становить 138,44 грн. (а.с. 29), цей розмір визнається сторонами та не підлягає додатковій перевірці згідно ст. 82 ЦПК України.

З моменту звільнення ОСОБА_1 23 травня 2016 року по сьогоднішній день 06 листопада 2018 року минуло більш ніж два роки, із яких було 616 робочих днів, тобто розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку позивача складає 85 279,04 грн. (138,44 грн. х 616 днів).

За змістом абз. 2 п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади 23 травня 2016 року та не ставила перед роботодавцем питання щодо неналежного та неповного розрахунку при звільненні. До суду з позовом про стягнення компенсації за частину невикористаної відпустки позивач звернулася лише у лютому 2017 року, тобто більш ніж через півроку після звільнення та просила суд стягнути на її користь компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки у розмірі 712,97 грн. (а.с. 87), тоді як вона має право на компенсацію у розмірі 518,10 грн.

Колегія суддів, з урахуванням розміру компенсації невикористаної відпустки позивача, яка не була виплачена позивачу ОСОБА_7 на час звільнення в сумі 518,10 грн., істотність цієї суми порівняно із розміром середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку при звільненні - 85 279,04 грн., вважає, що даний розмір необхідно зменшити з 85 279,04 грн. до 2000 грн., що буде відповідати засадам розумності, справедливості та виваженості.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову і стягненню з відповідача на користь позивача суми грошової компенсації за невикористану відпустку в розмірі 518,10 грн. без урахування податку та обов'язкових платежів, а також середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 23 травня 2016 року по 06 листопада 2018 року в розмірі 2000 грн., без урахування податку та обов'язкових платежів. В задоволенні іншої частини позову слід відмовити.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ст. 133 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, з урахуванням приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та предмету заявлених позовних вимог, судовий збір при поданні позовної заяви не сплачувала, у зв'язку з чим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд має стягнути ці витрати з відповідача на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1, п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ( в редакції на час подання позову) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною-особою підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб на місяць на 1 січня 2017 року становив 1 600,00 грн., тобто за подання позовної заяви з вимогами майнового характеру судовий збір не може бути меншим 640,00 грн. та не може перевищувати 8 000,00 грн.

Таким чином, за розгляд справи судом першої інстанції з відповідача ПрАТ «Суха Балка» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Згідно п.8 ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, у зв'язку з чим з відповідача ПрАТ «Суха Балка» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за апеляційний перегляд судом апеляційної інстанції у розмірі 960,00 грн. (640,00 грн. х 150%).

Виходячи із зазначеного, колегія суддів стягує з відповідача ПрАТ «Суха Балка» на користь держави судовий збір у загальному розмірі 1 600,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 04 червня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки її виплати - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату при звільненні у розмірі 518 (п'ятсот вісімнадцять) гривень 10 (десять) копійок без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших соціальних платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень 00 (нуль) копійок без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших соціальних платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» на користь держави судові втрати у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 (нуль) копійок.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 09 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: