Справа № 750/9510/17 Провадження № 22-ц/795/277/2018 Головуючий у I інстанції - Карапута Л. В. Доповідач - Онищенко О. І.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.

при секретарі: Бивалькевич Т.В.

Позивач: ОСОБА_2

Відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_3

На рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 грудня 2017 року (суддя Карапута Л.В.), ухвалене у м.Чернігів, повний текст рішення складено 21 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати легковий автомобіль марки Opel Vivaro, д.р.н. НОМЕР_1, грошові кошти в сумі 50 000 грн, розміщені на вкладному (депозитному) рахунку у ПАТ КБ «ПриватБанк», грошові кошти в сумі 32 000 грн, що знаходились на вкладному(депозитному) рахунку ПАТ «Державний ощадний банк України» об'єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3; в порядку поділу майна подружжя: визнати за позивачем право власності на грошові кошти у розмірі 1/2 частини банківського строкового вкладу (депозиту) у ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 25 000 грн; виділити ОСОБА_3 автомобіль марки Opel Vivaro; стягнути з ОСОБА_3 51 523 грн 50 коп. в якості компенсації 1/2 частини від ринкової вартості легкового автомобіля; стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача грошові кошти в розмірі 16 000 грн, що становить 1/2 частину банківського строкового вкладу (депозиту), що знаходились на вкладному (депозитному) рахунку у ПАТ «Державний ощадний банк України». Позов мотивовано тим, що сторони з 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 06 вересня 2017 року. ОСОБА_2 посилалась, що за час спільного проживання та перебування у шлюбі сторонами було набуто майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя: автомобіль марки Opel Vivaro, д.р.н. НОМЕР_1, грошові кошти, розміщені на вкладних (депозитних) рахунках у сумі 50 000 грн та 32 000 грн, яке і просила поділити між колишнім подружжям.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 грудня 2017 року позов задоволено частково; визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 50 000 грн., які розміщені на вкладному (депозитному) рахунку НОМЕР_2, відкритому на підставі договору № SAMDNWFD601 вклад «Стандарт» від 29.06.2017 року, укладеному між відповідачем ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк»; грошові кошти в сумі 32 000 грн., що знаходились на вкладному (депозитному) рахунку НОМЕР_3, відкритому на підставі договору №38445725 на вклад «Мій пенсійний депозит» від 02.02.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «Державний ощадний банк України»; визнано за ОСОБА_2 право власності на грошові кошти у розмірі 25 000 грн банківського строкового вкладу (депозиту), що знаходяться на вкладному (депозитному) рахунку НОМЕР_2, відкритому на ім'я ОСОБА_3 на підставі договору № SAMDNWFD601 вклад «Стандарт» від 29.06.2017 року в ПАТ КБ «Приватбанк»; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсації вартості транспортного засобу в розмірі 51 523 грн 50 коп.; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 16 000 грн, що становить 1/2 частину банківського строкового вкладу (депозиту), що знаходились на вкладному (депозитному) рахунку№НОМЕР_3, відкритому на підставі договору №38445725 на вклад «Мій пенсійний депозит» від 02.02.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «Державний ощадний банк України»; стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 925 грн 24 коп.

Рішення мотивовано тим, що в період шлюбу сторони набули майно: автомобіль марки Opel Vivaro, д.р.н. НОМЕР_1, грошові кошти в сумі 50 000 грн, які розміщені на вкладному (депозитному) рахунку у ПАТ КБ «Приватбанк», та 32 000 грн, що знаходились на вкладному (депозитному) рахунку ПАТ «Державний ощадний банк України», які є спільною власністю подружжя і підлягають розподілу між позивачем та відповідачем в рівних частках.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначене рішення суду і відмовити позивачу в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є необґрунтованим, винесеним без урахування доказів та наданих клопотань. ОСОБА_3 вказує, що суд відкрив провадження та розглянув справу не вирішивши питання про сплату позивачем судового збору у відповідності до норм Закону України « Про судовий збір». Крім того, на думку ОСОБА_3, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування у позивача довідки про доходи, яка могла б підтвердити чи спростувати можливість внесення майже одночасно на депозит коштів у сумі 82000 грн колишнім подружжям, натомість не взявши до уваги як доказ джерела походження коштів, розміщених на депозиті, договір позики. Суд також не врахував, що відчудження транспортного засобу було здійснено під час перебування у шлюбі і кошти між апелянтом та його колишньою дружиною, як і кошти отримані після закінчення депозитного договору у ПАТ «Державний ощадний банк України», були розділені між ним та колишньою дружиною. За позицією ОСОБА_3, суд при визначенні ціни автомобіля та стягненні на користь позивачки 1/2 вартості автомобіля взяв до уваги висновок автотехнічного дослідження, яке проводилось без участі відповідача і без наявності автомобіля та врахування технічних характеристик, властивих транспортному засобу, який має пробіг та нормальний знос. Суд у мотивувальній частині рішення про поділ майна посилається на текст позовної заяви про розірвання шлюбу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, який за своєю правовою природою не може сприйматися, як преюдиція відповідно до ст.61 ЦПК України, оскільки момент припинення шлюбних відносин судом взагалі не досліджувався та про це не зазначено в рішенні суду про розірвання шлюбу.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Згідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку і не суперечать нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 25 квітня 1998 року. Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.09.2017 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 9,10).

В період шлюбу сторони набули наступне майно: транспортний засіб легковий автомобіль марки OPEL VIVARO, д.р.н. НОМЕР_1, 2005 року випуску, сірого кольору, тип - пасажирський - В; грошові кошти в сумі 50000 грн, розміщені на вкладному (депозитному) рахунку НОМЕР_2, відкритому на підставі договору № SAMDNWFD601 вклад «Стандарт» від 29.06.2017 року, укладеному між відповідачем ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк»; грошові кошти в сумі 32000 грн, що знаходились на вкладному (депозитному) рахунку НОМЕР_3, відкритому на підставі договору №38445725 на вклад «Мій пенсійний депозит» від 02.02.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с.13-15).

Згідно договору купівлі-продажу 7441/2017/530813 транспортного засобу від 07.07.2017 року вбачається, що ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 автомобіль марки OPEL VIVARO, д.р.н. НОМЕР_1, 2005 року випуску, сірого кольору, тип - пасажирський - В. Пунктом 3 вказаного договору зазначено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 5000 грн. (а.с. 47).

Відповідно до звіту №03/09/17, складеного суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Експертно-правовий центр «Правекс», визначено оціночну (ринкову) вартість колісного транспортного засобу легкового автомобіля марки OPEL VIVARO, д.р.н. НОМЕР_1, 2005 року випуску, сірого кольору, тип - пасажирський - В станом на 19.09.2017 року, яка складає 103047,00 грн (а.с. 34-44).

Згідно договору №38445725, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «Державний ощадний банк», на вклад «Мій пенсійний депозит» на ім'я фізичної особи (з поповненням та капіталізацією) від 02.02.2017 року ОСОБА_3 вніс на вкладний (депозитний) рахунок НОМЕР_3 на умовах цього договору кошти в сумі 32000 грн строком на 6 місяців (а.с. 13).

З інформації ПАТ «Державний ощадний банк» за №123.26.-08/20-5547 встановлено, що 02.08.2017 року грошові кошти з депозитного рахунку НОМЕР_3 були перераховані на картковий рахунок, відкритий на ім'я ОСОБА_3 (а.с.80).

Відповідно до умов договору №SAMDNWFD601 вклад «Стандарт», укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк», від 29.06.2017 року грошові кошти в сумі 50000 грн розміщені на вкладному (депозитному) рахунку НОМЕР_2 строком на 6 місяців по 29.12.2017 року включно (а.с. 14).

В судове засідання суду першої інстанції представником відповідача був наданий договір позики від 27.06.2017 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, за яким ОСОБА_7, як позикодавець, в порядку і на умовах, визначених цим Договором, надає ОСОБА_3 (позичальнику) позику у сумі 50000 грн 00 коп. з метою розміщення позичальником зазначених коштів на депозитному рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк» та отримання для позикодавця відсоткового прибутку. Позичальник зобов'язується повернути позику та відсотковий прибуток депозиту у визначений цим договором строк. Згідно п. 2.1 договору, строк надання позики позичальнику становить 4 місяці з моменту реальної передачі всієї грошової суми. Пунктом 6.2 визначено термін дії договору, який становить 4 (чотири) місяці (а.с. 45).

Згідно копії розписки від 27.06.2017 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 50000 грн 00 коп., які зобов'язувався повернути до 27.10.2017 року (а.с. 46).

Відповідно до копії листа-вимоги від 07.11.2017 року ОСОБА_7 вимагала у ОСОБА_3 негайно повернути їй грошові кошти в сумі 50000 грн та відсотки по депозиту (а.с.51, 52).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом статей 3, 60, 63, 70, 74 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль марки OPEL VIVARO, д.р.н. НОМЕР_1, 2005 року випуску, сірого кольору, тип - пасажирський - В сторони придбали в період шлюбу. Відповідач вказаного факту не заперечував, проте вважає, що автомобіль поділу не підлягає, оскільки його було продано під час перебування сторін у шлюбі, а кошти поділені між подружжям. Проте, такі доводи відповідача не заслуговують на увагу.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи №750/7012/17 (провадження №2/750/1899/17) ОСОБА_3 в своїй позовній заяві про розірвання шлюбу, поданій 24 липня 2017 року, зазначав, що шлюбні відносини з ОСОБА_2 припинили своє існування з липня 2017 року, спільне господарство не ведеться. При цьому ОСОБА_2 позов визнала і проти позову не заперечувала. Зазначені обставини стали підставою для ухвалення Деснянським районним судом м.Чернігова 06 вересня 2017 року рішення про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.81, ч.ч.1, 4 ст.82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Хоч у рішенні суду про розірвання шлюбу і не вказано конкретно дату, з якої сторони припинили шлюбні стосунки, проте з врахуванням зазначення такої дати самим ОСОБА_3 у позові, який було подано раніше, ніж позов про поділ майна, твердження про припинення шлюбних стосунків з липня 2017 року апеляційний суд вважає найбільш наближеним до реального стану подій.

Отже, доводи ОСОБА_3, що укладення 07 липня 2017 року договору купівлі-продажу автомобіля марки OPEL VIVARO, д.р.н. НОМЕР_1, 2005 року випуску, сірого кольору, тип - пасажирський - В, відбулося за згоди та в інтересах сім'ї, не можуть бути прийняті судом до уваги. При цьому відповідачем не надано доказів щодо розподілу виручених від продажу автомобіля коштів між сторонами.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63 СК України, частиною першою статті 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналізуючи вказані вище положення законодавства України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації, оскільки спірний автомобіль набутий сторонами за час перебування їх у шлюбі та відчужений відповідачем без згоди позивача, чим порушено право власності останньої.

Таким чином, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що договір, за яким відчужено спірне майно, є правомірним, оскільки він не оскаржувався позивачем у судовому порядку, що свідчить про згоду позивача, як одного з членів подружжя на розпорядження таким майном.

Той факт, що ОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом, а відповідач не надав суду докази наявності її згоди на продаж спільного майна подружжя, вказує на необізнаність позивача щодо розпорядження відповідачем спільним майном подружжя.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість захисту порушених прав позивача шляхом стягнення у порядку поділу спільного майна подружжя з відповідача на її користь половини вартості спірного майна.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яким врегульовано правовідносини щодо поділу майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності вартості автомобіля OPEL VIVARO, д.р.н. НОМЕР_1, 2005 р визначеної висновком ТОВ «Експертно-правовий центр «Правекс», реальній вартості проданого автомобіля, задоволенню не підлягають, оскільки вказана у цьому висновку вартість не спростована відповідачем, що в силу принципу змагальності є його процесуальним обов'язком у випадку заперечення позовних вимог.

Із запису судового засідання від 21 грудня 2017 року вбачається, що представник відповідача відмовився від проведення судової експертизи щодо встановлення дійсної ринкової вартості спірного автомобіля, вважаючи, що його вартість визначено в договорі купівлі-продажу у розмірі 5000 грн.

Надані відповідачем ОСОБА_4 копії накладних, які на його думку є доказом проведення ним ремонтних робіт після покупки автомобіля OPEL VIVARO, д.р.н. НОМЕР_1, не можуть бути взяті до уваги, оскільки належні та допустимі докази про необхідність ремонту та його проведення суду не надано.

Апеляційний суд також вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання спільним сумісним майном подружжя грошових коштів, розміщених на банківських вкладах.

З матеріалів справи вбачається, що договори №38445725 на вклад «Мій пенсійний депозит» та №SAMDNWFD601 вклад «Стандарт» були укладені ОСОБА_3 відповідно 02 лютого 2017 року та 29 червня 2017 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі.

При цьому доводи ОСОБА_3 про відсутність права власності у нього на грошові кошти у розмірі 50000грн не можуть бути прийняті судом до уваги.

Згідно договору позики від 27 червня 2017 року, укладеного між ОСОБА_7 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник), позикодавець надає позичальнику позику у сумі 50000 грн з метою розміщення позичальником зазначених коштів на депозитному рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк» та отримання для позикодавця відсоткового прибутку. Позичальник зобов'язується повернути позику та відсотковий прибуток депозиту у визначений цим договором строк. Строк надання позики позичальнику становить чотири місяці з моменту реальної передачі всієї грошової суми.

З викладеного вбачається, що кошти надавались з конкретною метою - розміщення на депозитному рахунку в конкретному банку на конкретний термін - чотири місяці. Однак, договір банківського вкладу укладено 29 червня 2017 року строком на шість місяців, що унеможливлює виконання позичальником умов договору позики щодо строку повернення коштів. До того ж згідно вимоги ОСОБА_7, вона вимагала повернення грошових коштів у листопаді 2017 року, тобто до закінчення строку дії договору банківського вкладу (а.с.51).

Отже, зазначений договір позики суд першої обгрунтовано не прийняв до уваги як доказ отримання ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_7

Крім того, як вбачається з матеріалів цивільної справи №750/7012/17, звертаючись у липні 2017 року з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_3 в своїй позовній заяві зазначав, що з приводу розподілу майна є необхідність поділити порівну депозитні вклади спільно укладені. При цьому ОСОБА_3 до позову було додано копію договорів: №38445725 на вклад «Мій пенсійний депозит» від 02.02.2017 року, згідно якого ОСОБА_3 вніс на вкладний (депозитний) рахунок ПАТ «Державний ощадний банк України» кошти в сумі 32000 грн; №SAMDNWFD601 вклад «Стандарт» від 29.06.2017 року, за умовами якого ОСОБА_3 вніс у ПАТ КБ «ПриватБанк» для розміщення на депозитному рахунку грошові кошти у сумі 50000 грн. І саме ці кошти (з посиланням на вказані договори) просила поділити між колишнім подружжям ОСОБА_3 Отже, відповідач ще у липні 2017 року визнавав кошти в сумі 50000 грн та 32000 грн, внесені ним у період перебування у шлюбі на депозитні вклади, спільним сумісним майном подружжя.

ОСОБА_3 кошти з депозитного рахунку ПАТ «Державний ощадний банк України» було перераховано на його картковий рахунок 02 серпня 2017 року. Тобто це відбулося хоча і у шлюбі, проте після фактичного припинення шлюбних стосунків. При цьому відповідачем не надано доказів, що вказані кошти були розподілені між сторонами і ОСОБА_2 отримала свою частину у спільній сумісній власності подружжя.

На вимогу апеляційного суду ОСОБА_2 надано відомості про суми отриманих нею доходів, згідно яких вона за період з першого кварталу 2016 року по четвертий квартал 2017 року отримала 9848,65 грн. Також ОСОБА_3 надано довідку про отримані доходи, відповідно до якої за період з листопада 2016 по жовтень 2017 року, ним отримано пенсію в сумі 29225,50 грн. Крім того, сторонами надано докази про наявність депозитних вкладів у кожного з подружжя за минулий період.

Враховуючи, що на час внесення ОСОБА_3 коштів у банківські установи позивач мала дохід, відсутні підстави стверджувати, що вона не приймала участь у набутті спільного майна подружжя, враховуючи також, що в силу положень статті 60 СК України майно вважається спільним сумісним майном незалежно від того, що один із подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Таким чином, встановивши, що майно - автомобіль OPEL VIVARO, грошові кошти в сумі 50000 грн та 32000 грн були набуті сторонами під час перебування їх у шлюбі, а ОСОБА_3 не спростував презумпцію спільності майна подружжя, суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині поділу спільного майна подружжя.

Інші аргументи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Проте, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо сплати позивачем судового збору в неналежному розмірі.

Відповідно до ч.3 ст.60 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на час подання позову) за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Згідно абз. 2 п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо в позовній заяві об'єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов'язаних між собою, то, враховуючи, що об'єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 80 ЦПК). При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_2 просила визнати спільною сумісною власністю автомобіль марки Opel Vivaro; грошові кошти в сумі 50 000 грн, розміщені на вкладному (депозитному) рахунку; грошові кошти в сумі 32 000 грн, які знаходились на вкладному (депозитному) рахунку, що є вимогою немайного характеру, а також виділити ОСОБА_3 автомобіль і стягнути з нього на користь позивача 51 523,50 грн в якості компенсації 1/2 частини від ринкової вартості автомобіля; 16 000 грн та 25 000 грн, що становить 1/2 частини грошових вкладів (вимоги майнового характеру).

Відповідно до п/п 1, 2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України „Про судовий збір" (в редакції, чинній на час подання позову) ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру встановлювалась в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, позовної заяви немайнового характеру - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, при зверненні до суду з позовом підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1565,24 грн ((51 523,50 грн + 16 000 грн + 25 000 грн) х 1%) - за вимоги майнового характеру та 640 грн (1600 грн х 0,4) - за немайнові вимоги).

З квитанції, приєднаної до позовної заяви ОСОБА_2 вбачається, що судовий збір нею сплачено лише в сумі 925,25 грн (а.с.1). Отже, недоплата судового збору становить 640 грн (1565,24 грн - 925,25 грн).

Відповідно до ч.2 ст.176 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 грудня 2017 року з відповідача на користь позивача стягнуто судові витрати в розмірі 925 грн 24 коп.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, з відповідача на користь держави належить стягнути недоплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в розмірі 640 грн.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 грудня 2017 року змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацем 7 наступного змісту: «Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 640 грн судового збору».

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2018 року.

Головуючий:Судді: