Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 333/293/16-ц

провадження № 61-2452св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 21 квітня 2016 року у складі судді Ярошенко А. Г. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року у складі колегії суддів: Дзярука М. П., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири № 59, загальною площею 29,9 кв. м, що розташована у будинку на АДРЕСА_1, згідно зі свідоцтвом про право власності від 29 жовтня 1993 року НОМЕР_1, виданим Виконавчим комітетом Комунарської районної Ради народних депутатів.

Позивач указувала на те, що вона є людиною похилого віку і тяжко хворіє, а тому мала намір скласти заповіт на ім'я ОСОБА_4

Однак 20 листопада 2014 року шляхом введення її в оману замість заповіту було укладено договір дарування, яким вона подарувала належну їй на праві приватної власності квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Текст указаного договору вона не читала, оскільки має проблеми із зором.

Посилаючись та на те, що її було введено в оману щодо форми, змісту та умов договору, тобто щодо обставин, що мають істотне значення, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 20 листопада 2014 року, укладений між нею та ОСОБА_4, ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_3 з підстав, передбачених статтями 203, 215, 229, 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

21 квітня 2016 року рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір дарування на квартиру № 59, загальною площею 29,9 кв. м, на АДРЕСА_1, укладений 20 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_3, недійсним.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що нотаріусом при посвідченні оспорюваного договору не було дотримано Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом від 22 лютого 2012 року № 296/5. Тому такий договір не відповідає вимогам закону і є недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

08 червня 2016 року ухвалою апеляційного суду Запорізької області рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 21 квітня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд виходив із того, що оспорюваний правочин укладався під впливом помилки в розумінні неправильного сприйняття позивачем істотних умов правочину, оскільки вона не розуміла мову складання договору, не мала змоги самостійно прочитати текст договору через вади зору, що і вплинуло на її волевиявлення. При цьому суд послався на положення статтей 203, 229 ЦК України.

У червні 2016 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 посилається на те, що суди безпідставно вважали доведеними факти щодо того, що позивач на час укладання оспорюваного правочину не розуміла української мови та не могла прочитати текст договору через захворювання зору, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано. Крім того, зазначає, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення статей 203, 215, 229 ЦК України. При нотаріальному посвідченні договору дарування квартири від 20 листопада 2014 року, укладеного між сторонами, було дотримано всі норми чинного законодавства, у тому числі статей 203, 719 ЦК України.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Звертаючись до суду з касаційною скаргою на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області, приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу ОСОБА_3 скористалася передбаченим статтею 324 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) правом касаційного оскарження рішення суду як сторона у справі, питання про права, свободи і обов'язки якої вирішив суд.

Однак порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлює Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року № 3425-XII (далі - Закон).

Відповідно до статті 3 Закону нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Статтею 4 Закону встановлено права нотаріуса, а саме: витребувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій; одержувати плату за надання додаткових послуг правового та технічного характеру, які не пов'язані із вчинюваними нотаріальними діями, плату за вчинення інших дій, покладених на них відповідно до закону, а також за вчинення приватними нотаріусами нотаріальних дій; складати проекти угод і заяв, виготовляти копії документів та виписки з них, а також давати роз'яснення з питань вчинення нотаріальних дій і консультації правового характеру. Чинним законодавством нотаріусу можуть бути надані й інші права.

Оскаржуючи рішення суду, яким фактично вирішено спір, що виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу розпорядження належним ОСОБА_1 на праві приватної власності нерухомими майном - квартирою, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 не зазначала, яким чином оскаржуваним рішенням порушено її права як нотаріуса, сторони у справі.

Предметом дослідження у справі було встановлення, чи мала намір ОСОБА_1, підписуючи оспорюваний правочин, позбавити себе права власності на квартиру, оскільки іншого житла вона не має.

Судом встановлено, що через вади зору ОСОБА_1 неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість заповіту, а тому такий договір відповідно до положень статей 203, 215, 229 ЦК України є недійсним.

Постановою Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року залишено без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 не можуть бути підставою для скасування по суті правильного та обґрунтованого рішення районного суду з висновком якого погодився апеляційний суд, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило