Номер провадження: 22-ц/785/6938/18
Номер справи місцевого суду: 516/244/16-ц
Головуючий у першій інстанції Трушина О.І.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Кононенко Н.А., Гірняк Л.А.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу виконавчого комітету Теплодарської міської ради Одеської області на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Теплодарської міської ради Одеської області (третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації в Одеській області) про надання житла,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету Теплодарської міської ради Одеської області (третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації в Одеській області), в якому просив зобов'язати виконавчий комітет Теплодарської міської ради Одеської області надати йому, ОСОБА_2 двокімнатну квартиру на склад сім'ї з 3-х чоловік у м. Теплодар Одеської області.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до виконавчого комітету Теплодарської міської ради Одеської області про надання житлового приміщення - задоволено.

Зобов'язано виконавчий комітет Теплодарської міської ради Одеської області ( місце знаходження: вул. Піонерна, 7 м. Теплодар Одеської області ) надати ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_2 виданий Біляївським РВ УМВС України в Одеській області, 26 червня 1998 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) двокімнатну квартиру на склад сім'ї з 3-х осіб у м. Теплодар Одеської області.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, виконавчий комітет Теплодарської міської ради Одеської області подав до суду апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2017 року та прийняти рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу, ТУ ДСА України в Одеській області, посилаюсь на безпідставність апеляційної скарги, просить суд в задоволенні апеляційної скарги ВК Теплодарської МР Одеської області відмовити.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що Указом президента України № 712 від 13 серпня 2002 року позивача було призначено на посаду судді Теплодарського міського суду Одеської області (а.с. 15)

Наказом №331-0ос від 19 серпня 2002 року управління юстиції в Одеській області позивача було зараховано до штату Теплодарського міського суду Одеської області з 26 серпня 2002 року (а.с. 14).

Постановою Верховної ради України від 10 квітня 2008 року позивача було обрано на посаду судді безстроково (а.с.13).

Рішенням №247-В-06 виконавчого комітету Теплодарської міської ради Одеської області від 18 серпня 2006 року позивача зі складом сім'ї з 3-х осіб прийнято на квартирний облік за місцем роботи та включено в список осіб, які користуються правом позачергового надання житлової площі (а.с. 12).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, місцевий суд на підставі ст. ст. 126, 130 Конституції України, ст. ст. 44, 46, 47, 49 ЖК України, ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», ЗУ «Про статус судді» (в редакції 2002 року) виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до статей 126,130 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України. Держава забезпечує фінансування на незалежні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Гарантії самостійності судів і незалежності суддів забезпечуються, зокрема належним і соціальним забезпеченням суддів, що передбачено ст.14 Закону України «Про судоустрій України», який був чинним на час виникнення правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, Постановою Верховної Ради України від 10 квітня 2008 року позивача було обрано безстроково на посаду судді Теплодарського міського суду Одеської області.

Рішенням №247-В-06 виконавчого комітету Теплодарської міської ради Одеської області від 18 серпня 2006 року позивача зі складом сім'ї з 3-х осіб прийнято на квартирний облік за місцем роботи та включено в список осіб, які користуються правом позачергового надання житлової площі.

На підставі вищевказаного рішення виконкому та у відповідності до ч.7, ч.8 ст. 44 Закону України «Про статус суддів» (чинного на час виникнення вказаних правовідносин) та пунктів 2 - 4 порядку забезпечення суддів Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2005 року № 707 (чинного на час виникнення спірних правовідносин) у позивача виникло право на позачергове забезпечення благоустроєним житлом, що розташоване у м. Теплодар, Одеської області, розмір якого визначається відповідно до ст.47 ЖК з урахуванням права на додаткову житлову площу згідно ст.49 ЖК .

Проте, відповідач не забезпечив позивача благоустроєним житлом, не дивлячись на те, що право на позачергове отримання житла на підставі ст.46 ЖК УРСР та ч.ч.7, 8 Закону України «Про статус суддів» у позивача виникло ще 18.08.2006 року.

Відповідно до положень статей 126,130 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Згідно зі статтею 14 Закону України від 7 лютого 2002 року № 3018-ІІІ «Про судоустрій України» (чинного на час виникнення правовідносин) гарантії самостійності судів і незалежності суддів забезпечуються, зокрема, належним матеріальним та соціальним забезпеченням суддів.

Вказаній нормі кореспондує п.1 Основних принципів незалежності суддів, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 40/32 від 29 листопада 1985 р. та № 40/146 від 13 грудня 1985 р., яким встановлено вимогу, відповідно до якої незалежність суддів повинна бути гарантована державою і закріплена в її Конституції та законах; уряд й інші установи зобов'язані поважати і дотримуватися принципу незалежності суддів. Рекомендація № R (94) 12 ОСОБА_2 Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" містить положення про те, що виконавча і законодавча влади повинні гарантувати незалежність суддів та утримуватися від кроків, які б могли поставити її під загрозу.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 20 березня 2002 р. № 5-рп/2002 у справі № 1-15/ 2002, положення ч.1 ст.129, ч.1 ст.130 Конституції у взаємозв'язку з положеннями статей11,44 Закону "Про статус суддів"створюють механізм захищеності судової влади… Зменшення (в тому числі шляхом зупинення дії окремих нормативних актів) видатків Державного бюджету на фінансування судів і суддів не забезпечує повного та незалежного здійснення правосуддя, нормального функціонування судової системи, що може призвести до зниження довіри громадян до державної влади, загрожувати реалізації гарантованого Конституцією права людини і громадянина на судовий захист. Конституційний Суд України зробив висновок, що норми про матеріальне і побутове забезпечення суддів, їх соціальний захист, встановлені відповідно статтями44,45 Закону "Про статус суддів", не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації.

Частиною 7 ст. 44 Закону України "Про статус суддів" встановлено, що не пізніше як через шість місяців після обрання суддя Конституційного Суду, Верховного Суду, вищого спеціалізованого суду, апеляційного та місцевого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується благоустроєним житлом у вигляді окремої квартири чи будинку або службовим житлом за місцем знаходження суду.

У разі незабезпечення судді благоустроєним житлом у зазначені строки суд за рахунок державного бюджету може придбати квартиру або будинок за ринковими цінами і передати їх у користування судді. Порядок фінансування судів для цієї мети, а також порядок розрахунків з державним бюджетом органу державної виконавчої влади, який своєчасно не надав судді житло, визначається Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України постановою від 3 серпня 2005 року № 707 затвердив Порядок забезпечення житлом суддів Апеляційного суду України, апеляційних і місцевих судів (був чинним на час виникнення спору; далі - Порядок), пунктами 2, 4 якого встановлено, що суддям, які відповідно до житлового законодавства перебувають на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов, надають окрему квартиру або будинок місцеві органи виконавчої влади не пізніше ніж через шість місяців після їх обрання на посаду. Взяття, перебування та зняття з обліку судді здійснюється виконавчими комітетами рад за місцем роботи відповідно до житлового законодавства.

У разі, коли місцевий орган виконавчої влади у шестимісячний строк не забезпечив житлом суддю, який потребує поліпшення житлових умов, суд на підставі його заяви за погодженням з ДСА або її територіальним управлінням (стосовно судді місцевого суду) може прийняти рішення про придбання житла за рахунок коштів державного бюджету та передачу його у користування судді (пункт 7 Порядку).

Пунктом 9 Порядку передбачено, що для забезпечення суддів благоустроєним житлом ДСА та її територіальні управління (стосовно суддів місцевих судів) ведуть контрольні списки суддів, які потребують поліпшення житлових умов, та суддів, які забезпечені житлом, і вносять місцевим органам виконавчої влади пропозиції щодо забезпечення суддів житлом.

Аналіз положень Закону та Порядку свідчить, що обов'язок забезпечити житлом суддю, який потребує поліпшення житлових умов, покладений на місцеві органи виконавчої влади за місцем роботи судді, а дії ДСА та її територіальних управлінь із забезпечення суддів житлом є додатковими у разі не вирішення цього питання органом місцевої виконавчої влади.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 07.05.2012 р. по справі № 21-292a11.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 перебуває з 2006 року на обліку для отримання житла у виконавчому комітеті Теплодарської міської ради, в списку громадян міста під №1, які перебувають на квартирному обліку та користуються правом позачергового одержання житла, однак листом № Ш-512 від 10 листопада 2016 року, відмовив йому в надані житлового приміщення (а.с.9)

Відповідно до ч.7 ст.44 Закону України «Про статус суддів» позивач житлом не забезпечений.

Згідно із ст.46 ЖК поза чергою жиле приміщення надається: може надаватися також в інших випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку.

Враховуючи вимогист.360-7 ЦПК України, згідно із якою висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першоїст.355 цього Кодексу, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Правовою позицією Верховного Суду України № 6-157цс 14 від 12.11.2014 року, передбачено, що відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, відповідно до пункту 2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності й припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя статті 5 ЦК України).

Питання про забезпечення позивача житлом повинно вирішуватись на підставі нормативно-правових актів, які були чинними на час його обрання суддею.

За змістом частини сьомої статті 44 Закону України «Про статус суддів», яка була чинною на час обрання позивача суддею, не пізніш як через шість місяців після обрання суддя Конституційного Суду, Верховного Суду, вищого спеціалізованого суду, апеляційного та місцевого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується благоустроєним житлом у вигляді окремої квартири чи будинку або службовим житлом за місцем знаходження суду.

Відповідно до Порядку забезпечення житлом суддів Апеляційного суду України, апеляційних і місцевих судів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2005 року № 707, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, суддям, які відповідно до житлового законодавства перебувають на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов, надають окрему квартиру або будинок місцеві органи виконавчої влади не пізніше ніж через шість місяців після їх обрання на посаду.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про зобов'язання виконавчого комітету Теплодарської міської ради Одеської області надати позачергово ОСОБА_2 двокімнатну квартиру на склад сім'ї з 3-х осіб у м. Теплодар Одеської області.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що ч.7 ст.44 Закону України «Про статус суддів» та постанова Кабінету Міністрів України від 03.08.2005 року №707 якою суд керувався при винесенні оскаржуваного рішення втратили чинність з 01.01.2011 року, апеляційним судом оцінюються критично, оскільки питання про забезпечення позивача житлом повинно вирішуватись на підставі нормативно-правових актів, які були чинними на час його обрання суддею, тобто право у позивача на отримання житла виникло під час дії Закону України «Про статус суддів» та Порядку забезпечення житлом суддів Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів, затвердженого постановою КМ України від 03.08.2005р.№707, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає закон який діяв на момент існування такого права. Саме з цих правових підстав і заявлений позов ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення відповідного обґрунтування про безпідставність заявлених вимог, які надавались відповідачем у запереченнях на заявлений позов, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і апеляційний суд повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, оскільки постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Теплодарської міської ради Одеської області - залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Теплодарської міської ради Одеської області (третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації в Одеській області) про надання житла - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13.12.2018 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Н.А. Кононенко

Л.А. Гірняк