Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 755/12739/15-ц

провадження № 61-3403св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Сафір Федір Олегович, Гринь Костянтин Андрійович, Стадніков ДмитроВолодимирович,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року у складі судді Савлук Т. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2016 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Поливач Л. Д., Вербової І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 10 серпня 2006 року між банком та відповідачем укладений кредитний договір на суму 5 000 грн зі сплатою 36 % річних, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У порушення умов зазначеного договору відповідач узятих на себе зобов'язань належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 31 травня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 34 128,39 грн, яка складається із: заборгованості за кредитним договором у сумі 6 497,24 грн; заборгованості із сплати процентів за користування кредитом у сумі 25 529,80 грн; 500 грн - штраф (фіксована ставка) та 1 601,35 грн - штраф (процентна ставка).

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на його користь із ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у сумі 34 128,39 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що банк звернувся до суду з указаним позовом з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, їх не спростовують, то відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

У вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати ухвалені рішення та справу направити на новий розгляд.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом, оскільки строк дії картки закінчується 31 серпня 2012 року, проте ПАТ КБ «ПриватБанк» із цим позовом звернувся до суду 30 червня 2015 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 10 серпня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір на суму 5 000 грн зі сплатою 36 % річних, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У порушення умов зазначеного договору відповідач узятих на себе зобов'язань належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 31 травня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 34 128,39 грн, яка складається із: заборгованості за кредитним договором у сумі 6 497,24 грн; заборгованості із сплати процентів за користування кредитом у сумі 25 529,80 грн; 500 грн - штрафу (фіксована ставка) та 1 601,35 грн - штрафу (процентна ставка).

Указаний кредитний договір складається із заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг.

Пунктом 9.12. кредитного договору від 31 травня 2015 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, передбачено, що договір діє 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий самий строк.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У вересні 2015 року ОСОБА_4 подано до суду клопотання про застосування строку позовної давності (а. с. 33).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

Оскільки останній місячний платіж ОСОБА_4 здійснено 30 липня 2010 року, а банк звернувся до суду з позовом лише 01 липня 2015 року, то суди попередніх інстанцій правомірно відмовили банку у задоволенні заявлених позовних вимог, застосувавши наслідки спливу позовної давності.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк