Дата документу 12.12.2018 Справа № 314/3480/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1106/18 Головуючий у 1-й інстанції: Беспалько Т.Д.
Є.У.№ 314/3480/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулися до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи уточнювали і доповнювали. Зазначали, що з 2000 року зареєстровані проживають в квартирі АДРЕСА_2. У вересні 2001 року ОСОБА_3 отримала ордер на вселення в будинок АДРЕСА_3 куди у 2006 році виїхав ОСОБА_4 разом зі своєю сім'єю, а ОСОБА_3 залишилася проживати в спірному будинку і займатися приватизацією квартир №4 і №5, які вона фактично займала. Через відсутність право установчих документів на квартири і будинок приватизація не відбулася. Посилаючись на те, що понад 10 років вони відкрито користуються спірним житлом, утримують його і сплачують комунальні послуги, просили суд на підставі ст.344 ЦК України визнати за ними право власності на вказані квартири і на будинок.

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 жовтня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартири № 4 та № 5 у житловому будинку АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок АДРЕСА_3

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі більше 10 років вільно, відкрито, безперервно володіють квартирами №4,5 в будинку АДРЕСА_1 і будинком АДРЕСА_3, а тому вони набули право власності на спірні об'єкти нерухомості.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_5, яка не залучалася до участі у розгляді цієї справи. Заявник указує, що квартира АДРЕСА_1 є її зареєстрованим постійним місцем проживання, а тому оскаржуваним рішенням суд першої інстанції вирішив питання про її права і обов'язки, не залучивши її до участі у розгляді справи.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач до суду апеляційної інстанції не надавав.

В судовому засіданні представник ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення з підстав, викладених у скарзі.

Представник сільської ради також просив задовольнити апеляційну скаргу, посилаючись на те, що спірні об'єкти нерухомості не є власністю територіальної громади, а тому сільська рада є неналежним відповідачем у цій справі. Справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності представника сільської ради, яка не отримувала ні позовну заяву, ні повістки про виклик до суду, ні копію судового рішення.

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки вважають рішення таким, що відповідає вимогам закону.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За змістом ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою; володілець суб'єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалося протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалося безперервно.

При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як підставу для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Предметом спору у цій справі є нерухоме майна: квартири №№4,5 в будинку АДРЕСА_1 і будинок АДРЕСА_3.

У відповідності із відмітками про реєстрацію в паспортах позивачів їх постійним зареєстрованим місцем проживання є квартира АДРЕСА_2 (а.с. 13,20).

За наявними у справі письмовими доказами будинок АДРЕСА_3 є об'єктом державної власності, його балансоутримувачем є ПРАТ «Дружба» (а.с.18).

Власником квартир №4і №5 в будинку АДРЕСА_1 є Вільнянське управління зрошувальних систем (а.с. 12, 21).

На підтвердження факту відкритого та безперервного володіння спірною нерухомістю позивачі надали суду ордер від 13 вересня 2001 року, виданий ВАТ «Дружба» на право вселення ОСОБА_3 із сім'єю, у тому числі і з ОСОБА_4, в будинок АДРЕСА_3 (а.с.17), а також акт від 07.08.2017 року, підписаний трьома громадянами, про те, що в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_5 більше 15 років не проживає, квартира знаходиться у жахливому стані, руйнується, протікає дах тощо (а.с.16).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції на порушення вимог ст.ст.89, 263 ЦПК України не обговорив питання про залучення до участі у справі власників спірного житла - ПРАТ «Дружба» та Вільнянське управління зрошувальних систем, а також наймача квартири №5 - ОСОБА_5, хоча вирішував питання про їх права та обов'язки.

Суд не звернув уваги на те, що право користування у позивачів квартирою №4 і житловим будинком виникло на підставі договору найму, а тому норми статті 334 ЦК України до спірних правовідносин не підлягають застосуванню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, допустився порушень і порядку виклику сторін у судове засідання, оскільки матеріали справи не містять відомостей про вручення відповідачеві копії позовної заяви, повістки про виклики у судові засідання.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що один із об'єктів нерухомого майна розташований в Заводському районі міста Запоріжжя, на який юрисдикція Вільнянського районного суду у відповідності до ст.114 ЦПК України (в редакції закону на час вирішення спору) не розповсюджується.

За вказаних обставин оскаржуване рішення не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові.

На підставі ст.141 ЦПК України з позивачів на користь ОСОБА_5 підлягають стягненню з кожного по 480 грн.(чотириста вісімдесят гривень) в рахунок компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 жовтня 2017 року по цій справі скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 по 480 грн. (чотириста вісімдесят гривень) з кожного в рахунок компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: