Справа № 149/563/17
Провадження №22-ц/801/48/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач :Войтко Ю. Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю.Б.,

суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 липня 2017 року, постановлену під головуванням судді Робак М.В. у м. Хмільнику Вінницької області, зі складенням її повного тексту 17 липня 2017 року,

у справі №149/563/17 за позовом ОСОБА_3 до Маркушівської сільської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Маркушівської сільської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно.

Заявлений позов мотивований тим, що 21 жовтня 2001 року в м. Красногорівка Марїнського району Донецької області у віці 78 років померла його мати ОСОБА_5. Відповідно Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну ділянку (пай), що видаються Хмільницькою районною державною адміністрацією Вінницької області, по КСП Маркушивської сільської ради за №3181зареєстровано сертифікат серії ВН №0377413 на імя ОСОБА_5 на земельну ділянку в розмірі 2,65 умовних кадастрових гектарів. Факт відсутності правовстановлюючого документа на земельну частку (пай) підтверджується оголошенням в газеті «Життєві обрії». На час своєї смерті мати знаходилася у своєї дочки (сестри позивача) в м. Красногорівка Марїнського району Донецької області, де трагічно померла.

Факт прийняття спадщини позивачем, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, підтверджується довідкою та витягом з погосподарської книги, виданими Маркушівською сільською радою. Отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом позивач не зміг, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку, а в свідоцтві про народженні позивача помилково записано матірю ОСОБА_6, замість ОСОБА_5.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14.07.2017 року визнано укладену мирову угоду з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок, на наступних умовах: спадкоємець за законом першої черги ОСОБА_3, в порядку спадкування за законом, набуває у приватну власність спадкове майно, яке складається з 1/4 частки земельної ділянки. вартістю 101842,85 грн.. згідно сертифікату на земельну частку (пай) серії ВН №0377413, виданого на імя ОСОБА_5 на підставі розпорядження Хмільницької райдержадміністрації від 05.05.2000 року №114. Спадкоємець за законом першої черги ОСОБА_4, в порядку спадкування за законом, набуває у приватну власність спадкове майно, яке складається з 3/4 частки земельної ділянки вартістю 101842,85 грн. згідно сертифікату на земельну частку (пай) серії ВН №0377413, виданого на імя ОСОБА_5 на підставі розпорядження Хмільницької райдержадміністрації від 05.05.2000 року №114. Провадження у справі закрито.

ОСОБА_2, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що ухвала суду про визнання мирової угоди, укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суперечить закону та порушує її права та інтереси.

Мотивувала апеляційну скаргу тим, що ОСОБА_7 є її батьком та сином спадкодавці ОСОБА_5, на день її смерті був непрацездатним, мав третю групу інвалідності, тобто мав право на обовязкову частку в спадщині. Батько прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, а саме прийняв у володіння сертифікат про право на земельну частку (пай) та розпорядився ним, що відповідало положенням ст. 549 ЦК Української РСР. Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 рідні дядько та тітка ОСОБА_2 по лінії батька ОСОБА_7, який помер 13.08.2010 року. Після смерті свого батька ОСОБА_2 прийняла спадщину, що встановлено рішенням Хмільницького міськрайонного суду в справі №2-1604/11.

Зазначила, що ухвалою про визнання мирової угоди суд фактично не визнав право на спадкування її батька, як спадкоємця першої черги та позбавив заявника права на спадкування в спадщині після смерті її баби.

Від сторін у справі відзив на апеляційну скаргу впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_8 та її представника, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, суд дійшов висновку про те, що апеляційне провадження підлягає закриттю виходячи з наступного.

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України (у редакції цього Кодексу на час ухвалення оскаржуваного рішення), де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України (у редакції цього Кодексу на час ухвалення оскаржуваного рішення та строку на його апеляційне оскарження) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Згідно ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року, правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008, №7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

В обґрунтування свого права на апеляційне оскарження скаржник, яка не брала участі у справі, посилається на те, що її батько ОСОБА_7, як спадкоємець першої черги, прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_5, яка померла 22.11.2001 року, шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном (ст. 549 ЦК УРСР), а саме прийняв у володіння сертифікат про право на земельну частку (пай) та розпорядився ним.

Проте докази, на підтвердження такої обставини суду не надала. Посилання представника апелянта на те, що вступ батька апелянта в управління і володіння спадковим майном підтверджується витягом з відомості на виплату орендної плати за 2000 рік, колегія суддів не бере до уваги, так як на час отримання орендної плати ОСОБА_5 була жива, і стверджуване апелянтом отримання в її інтересах відповідних коштів ОСОБА_7 не може свідчити про фактичне прийняття ним спадщини. ОСОБА_2 того, у відомості зазначено про отримання орендної плати саме ОСОБА_5, а не іншою особою в її інтересах.

Як встановлено ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Дія зазначених норм закону поширюється на спадкоємців як за заповітом, так і за законом, у тому числі на тих, що мають право на обовязкову частку в спадщині.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 не надано суду належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 вчинив дії, які б свідчили про прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_5, а тому оскаржуваним рішенням суду її права як спадкоємця після смерті батька ОСОБА_7 не порушені.

З цих саме підстав суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 прийняв спадщину, оскільки мав право на обовязкову частку в спадщині. Більш того, суд вважає, що ОСОБА_7 не мав права на обов'язкову частку як такий, що є непрацездатним, оскільки є інвалідом III, а не I чи II груп, тому не може вважатися непрацездатним в контексті ст. 535 ЦК УРСР.

Отже, доводи скаржника щодо наявності у неї права на апеляційне оскарження рішення суду не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Як роз'яснено у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», якщо після прийняття апеляційної скарги до розгляду буде встановлено, що апеляційну скаргу подано особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

З огляду на наведене, наявні правові підстави для закриття апеляційного провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 362, ч. 2 ст. 381, ст. 389, 390 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 липня 2017 року у справі №149/563/17 за позовом ОСОБА_3 до Маркушівської сільської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Войтко Ю.Б.

Судді: Міхасішин І.В.

ОСОБА_9