Справа № 449/1310/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Борняк Р.О.
Провадження № 22-ц/783/3573/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 17 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи Управління праці та соціального захисту населення Перемишлянської РДА, про зобов'язання усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який у встановленому законом порядку уточнив заявою від 10.02.2016 року та просив зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом їх виселення, покликаючись на те, що він у відповідності до реєстраційного посвідчення виданого 16.10.2002 року, є власником зазначеної квартири. В даному будинку з жовтня 2002 року зареєстровані його діти від першого шлюбу - відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які навідуються у квартиру лише у вихідні дні, оскільки навчаються у м. Бережани Тернопільської області, де і проживають. Він, будучи власником квартири, немає реальної можливості проживати у ній, оскільки відповідачі не впускають його до неї, систематично вчиняють скандали, ображають його, що стверджується його неодноразовими зверненнями до правоохоронних органів, не вважають своїм батьком, попри те, що він сплачує аліменти на їх утримання і навчання. Позивач змушений проживати разом з своєю дружиною та двома малолітніми дітьми в однокімнатній квартирі своєї матері, створюючи незручності їй і його теперішній сім»ї, адже відповідачі не мають жодного бажання з ним спілкуватись і в останні кілька років між ними склались виключно неприязні стосунки. Намагаючись мирним шляхом врегулювати конфлікт, він прагнучи забезпечити своїх повнолітніх доньок житлом, пропонував разом з своєю матір»ю, взамін на звільнення квартири подарувати відповідачам будинок в АДРЕСА_2, який належить його матері і знаходиться в доброму стані, однак відповідачі відмовились.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 17 березня 2017 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 487, 20 грн.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі посилаються на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначають, що судом першої інстанції не було враховано, що вони є рідними дочками позивача, тобто членами сім'ї власника житла, і продовжуючи проживати в займаному житловому приміщенні мають такі ж права і обов'язки, як і позивач. Відповідачі використовують квартиру за призначенням, жодних ознак руйнування чи псування квартири або речей, що знаходяться в ній, не було, відповідачем не надано жодних переконливих доказів порушення відповідачами громадського порядку чи неналежного використання житла, а відтак відсутні будь-які підстави для виселення відповідачів.Крім цього посилаються на те, що районний суд вийшов за межі позовних вимог. Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_3 та її представник - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. Зазначили, що відсутні будь-які правові підстави для виселення відповідачів. ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Судом установлено, що відповідно до реєстраційного посвідчення від 16.10.2002 року, виданого на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Перемишлянського районного нотаріального округу Юзвою В.Я. 29.07.2002 року, по реєстру №2209 квартира АДРЕСА_1, належить в цілому на праві приватної власності ОСОБА_4

Судом також установлено, що відповідачі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані та проживають в квартирі АДРЕСА_1 з 01.10.2002 року (а.с.12). Вищезазначена квартира складається із трьох житлових кімнат, кухні, коридору, ванної кімнати, туалету, загальною площею 65,2 кв.м.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що в силу реєстрації та проживання відповідачів у належній на праві приватної власності позивачу квартирі по АДРЕСА_1, які не допускають позивача з червня 2015 року у квартиру, такі порушують право ОСОБА_4 на володіння, користування та розпорядження належним йому майном, тому підлягають виселенню.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, та в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Статтями 156, 64 ЖК України визначено, що до членів сім»ї власника квартири належать дружна, діти і їх батьки.

З матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_4 є батьком відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Отже, відповідачі є членами сім»ї власника житла.

Згідно з ч.4 та ч.5 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім»ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК УРСР, на яку посилається позивач як на підставу позовних вимог, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як убачається із роз'яснень, викладених у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Таким чином, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження.

Позивачем не надано жодних доказів застосування до відповідачів заходів впливу щодо вчинення ними дій, які роблять неможливим для позивача проживання з ними в одній квартирі.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_4 про зобов'язання відповідачів не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 в обраний ним спосіб, не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що районний суд прийшов до помилкового висновку про задоволення позову, тому рішення суду як таке, що не відповідає вимогам матеріального закону й дійсним обставинам справи, в силу вимог ст. 376 ЦПК України, залишатись в законні силі не може і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 17 березня 2017 року скасувати та постановити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи Управління праці та соціального захисту населення Перемишлянської РДА, про зобов'язання відповідачів не чинити перешкоди в користуванні квартирою шляхом виселення - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 27.04.2018р.

Головуючий

Судді: