ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 641/1496/18

Провадження № 22-ц/790/535/18

08 листопада 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Харківська міська рада

розглянув в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на заочне рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 29 серпня 2018 року (суддя - Григор'єв Б.П.)

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі рішення Комінтернівського виконкому районної ради від 06.06.1973 року № 295-34 її бабусі - ОСОБА_5 та членам її родини - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 було видано посвідчення № 314 від 20.06.1973 року на право зайняття службової житлової площі за адресою: АДРЕСА_1, площею 46,6 кв.м. Згідно витягу з рішення № 49-1 виконкому Комінтернівської районної ради народних депутатів від 19.01.1982 року «Про виключення службових квартир з числа службового житлового фонду житлово-експлуатаційного об'єднання» було вирішено виключити зі службового фонду спірну квартиру. На теперішній час квартира АДРЕСА_1 не приватизована і належить територіальній громаді м. Харкова, та в ній зареєстровані: з 29.12.1974 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 24.01.2007 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 06.06.2008 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 24.01.2007 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4

Відповідач не цікавиться станом квартири, не робить поточний ремонт, не отримує кореспонденцію за вказано адресою, особистих речей її в спірній квартирі немає.

Справу було розглянуто за відсутності сторін.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 29.08.2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати за постановити нове, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідачка не цікавиться спірною квартирою. Тягар сплати комунальних послуг покладено на неї, також вона позбавлена права на отримання від держави соціальної допомоги - оформлення субсидії.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалась.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не було надано достатніх і належних доказів не проживання відповідачки у спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5,12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи з його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи за рішенням суду.

Як зазначено у ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Згідно із ст.ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення виконкому Комінтернівської райради № 295-34 від 06.06.1973 року ОСОБА_5 та членам її родини була надана в користування квартира АДРЕСА_1, площею 46,6 кв.м.

Згідно витягу з рішення № 49-1 виконкому Комінтернівської районної ради народних депутатів від 19.01.1982 року «Про виключення службових квартир з числа службового житлового фонду житлово-експлуатаційного об'єднання» було вирішено виключити з службового фонду спірну квартиру.

Зі змісту довідки КП «Жилкомсервіс» № 4788/2/07-05 від 08.03.2018 року вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано чотири особи: ОСОБА_2, 1974 р.н. (зареєстрована з 29.12.1974 р.), ОСОБА_1, 1985 р.н. (зареєстрована з 24.01.2007 р.), ОСОБА_4, 2003 р.н. (зареєстрована з 24.01.2007 р.) та ОСОБА_3, 2008 р.н. (зареєстрована з 06.06.2008 р.) Зазначені особи були зареєстровані за вказаною адресою і на час видачі КП «Жилкомсервіс» довідки. Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 11.04.2018 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована проживаючою за адресою: АДРЕСА_1 з 14.12.2001 року.

Звертаючись до суду та порушуючи питання про визнання відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням з підстав передбачених ст.71 ЖК України, позивач посилалась на акт про не проживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації протягом певного періоду часу.

Разом з тим, на думку колегії суддів, зазначений акт не є належними доказом у справі, оскільки не містить інформації щодо причин не проживання відповідачки в спірному приміщенні. Сам факт не проживання ОСОБА_2 у зазначеній квартирі та не сплата комунальних послуг, не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до правил ст. 71 ЖК України, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

ОСОБА_1 не було надано будь-яких інших доказів щодо не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі без поважних причин. Відповідачка ані заперечень, ані відзиву на апеляційну скаргу, ані будь-яких пояснень щодо причин її не проживання в спірній квартирі суду також не надала.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 виїхала проживати за кордон спростовується відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації ДПСУ № 0.184-28047/0/15-18 від 06.07.2018 року, згідно якого, відомостей про факти перетинання державного кордону України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з 01.04.2017 і дотепер в базі даних не виявлено.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що неповажності причин не проживання відповідачки в спірній квартирі позивачем не доведено, тому вважати її такою, що втратила зв'язок зі спірною квартирою, не можна.

Крім того, згідно матеріалів справи, Харківська міська рада, як особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, керуючись ст.43, 181 ЦПК України заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду першої інстанції та зазначеним доводам дана належна оцінка, висновків суду вони не спростовують.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 367, 368, 371, п.1. ч.1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384, ст. 389 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 29 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко