Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4481/17
Провадження № 2/711/242/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2018 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.

при секретарі Семиволос І.М.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_2

представника відповідача адвоката ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

третьої особи ОСОБА_5

третьої особи, яка

заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6

представника третьої особи, яка заявляє

самостійні вимоги щодо предмета спору адвоката ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування будинку удаваним, визнання нерухомого майна об»єктом спільної сумісної власності подружжя та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування будинку дійсним та таким, що відбувся,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання договору дарування будинку удаваним, визнання нерухомого майна об»єктом спільної сумісної власності подружжя.

Під час розгляду справи в якості третіх осіб залучені: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Під час підготовчого судового засідання учасникам справи роз»яснювались норми ст. 51 ЦПК України в редакції ЗУ від 03.10.2017р., що діє з 15.12.2017р.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 19.10.1994р. між ним та ОСОБА_9 був укладений шлюб. Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_4, 09.06.1999р. народження. Для проживання їхньої сім»ї та за спільні кошти 24.10.2000р. був придбаний житловий будинок №89/84, що по вул. Петровського/ОСОБА_10 (Нарбутівська/Кривалівська) в м. Черкаси. За роки спільного життя в будинку було зроблено капітальний ремонт та покращено його стан.

У 2003р. на підставі рішення Черкаської міської ради від 30.01.2002р. №3-138, дод. 1 п.3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Петровського, 89 в м. Черкаси була приватизована земельна ділянка, площею 621,6кв.м., про що на ім.»я титульного власника жилого будинку ОСОБА_9 06.06.2003р. видано Державний акт на право власності на земельну ділянку.

21.09.2008р. ОСОБА_9 померла. Після її смерті у Другій Черкаській державній нотаріальній конторі 18.11.2008р. відкрита спадкова справа. Спадщину прийняли позивач (чоловік померлої), неповнолітня дочка ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 батьки померлої.

Позивач вказує, що наприкінці 2014р., при підготовці документів для отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину, стало відомо, що вказаний вище будинок оформлений на дружину ОСОБА_9 на підставі договору дарування, хоча насправді він придбаний у гр.. ОСОБА_8 за гроші, тобто оплатно. Тобто сторони договору під договором дарування фактично, з метою економії грошей на його оформлення, навмисно приховали договір купівлі-продажу. Позивачеві про такі обставини стало відомо від ОСОБА_8 після того, як батьки померлої дружини 11.12.2014р. звернулися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, додавши такий договір дарування.

Оскільки житловий будинок №89/84 оформлений не договором купівлі-продажу, а договором дарування, він включений у спадкову масу повністю, що грубо порушує права позивача як співвласника будинку, який вважає спільною сумісною власністю подружжя. Нотаріус не може видати позивачеві свідоцтво на право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, а тому він звернувся до суду із даним позовом.

Враховуючи, що житловий будинок був придбаний в період шлюбу за гроші сім»ї, то відповідно до ст. 60 СК України, вказане майно вважає об»єктом спільної сумісної власності подружжя і частки є рівними (ст. 70 СК).

Відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, якщо на земельній ділянці, яка одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, знаходиться жилий будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, то і вказана земельна ділянка є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому земельна ділянка по вказаній вище адресі також перебувала у спільній сумісній власності подружжя.

Таким чином, позивач просить суд: визнати договір дарування будинку від 24.10.2000р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (зареєстрований за номером 5326) приватним нотаріусом ЧМНО ОСОБА_11Я.), що по вул. Петровського/ОСОБА_10 (Нарбутівська/Кривалівська), №89/84 удаваним та таким, що приховує під собою договір купівлі-продажу будинку; визнати об»єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_9 вказаний житловий будинок та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, площею 621,6кв.м. (кадастровий номер 7110136-400-02-059-0013).

Також, ухвалою суду від 31.10.2017р. замінено третю особу ОСОБА_6, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, а також від неї було прийнято позовну заяву (в подальшому уточнена в редакції від 29.01.2018р.) до ОСОБА_1, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування будинку дійсним та таким, що відбувся. Свої позовні вимоги мотивує тим, що договір дарування №5326 від 24.10.2000р. був укладений між її дочкою ОСОБА_9 та ОСОБА_8 і є безоплатним, який укладався в присутності позивача (ОСОБА_6П.). Жодних коштів ОСОБА_9 гр.-ці ОСОБА_8 на виконання вказаного договору не передавала, жодної дії майнового характеру не було вчинено. Всі передбачені законом умови для укладення вказаного договору, такі як державна реєстрація, безоплатність та інші були дотримані обома сторонами. Житловий будинок після укладення договору був переданий ОСОБА_9, в якому вона із сім»єю почали проживати. Також вона дочці на ремонт будинку передала 16000грн., оскільки власних коштів сім»я ОСОБА_9 не мала. З 24.10.2000р. пройшло майже 17 років і жодною особою за весь цей час його не було оспорено. Вважає, що ОСОБА_1 оспорюючи договір дарування від 24.10.200р. вчиняє спроби отримати більшу частку майна після смерті дружини ОСОБА_9

Таким чином, посилаючись на ст. 717 ЦК, просить суд, - визнати договір дарування №5326 від 24.10.2000р. дійсним та таким, що відбувся.

Крім того, ОСОБА_6 31.10.2017р. подала заяву про застосування строків позовної давності. Вважає, що строки позовної давності щодо поданого ОСОБА_1 позову про визнання договору дарування від 24.10.2000р. удаваним, сплинули ще 24.10.2001р., а позов ним подано лише 07.06.2017р. Жодних поважних причин пропуску цього строку позивачем ОСОБА_1 не вказано.

Ухвалою суду від 01.02.2018р. закрито підготовче судове засідання по даній справі і призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, будучи допитаним в якості свідка відповідно до вимог ст. 92 ЦПК України та його представник адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 підтримали повністю та просили їх задовольнити в повному об»ємі. Зазначили, що в грудні 2014р. при розгляді іншої судової справи, ОСОБА_1 дізнався про наявність договору дарування житлового будинку, а не договору купівлі-продажу, тобто, коли дочка стала повнолітньою і почалися спори з батьками ОСОБА_9 щодо спадкового майна. Насправді житловий будинок був придбаний у ОСОБА_8 за гроші сім»ї позивача, а також за кошти, що були позичені у знайомих. Зазначили, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 навмисно приховали договір купівлі-продажу, щоб менше платити витрати по оформленню у нотаріуса. Коли укладався договір, то ОСОБА_1 знав про те, що придбавається будинок, але сам текст договору він не бачив. Договір вважають удаваним, а нерухоме майно об»єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбане під час шлюбу. На даний час будинком користуються він позивач та його дочка ОСОБА_4

Крім того, просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6, оскільки він надуманий і обрано невірний спосіб захисту. Підстав для застосування строків позовної давності щодо вимог ОСОБА_1, немає.

Відповідач ОСОБА_8І в судове засідання не з»явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 визнала повністю та не заперечувала проти їх задоволення. Крім того, просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6 Заяву про застосування строків позовної давності не подавала. Зазначила, що ОСОБА_8І, була власником житлового будинку. З-за сімейних обставин та потребою у грошах, вона даний будинок продала ОСОБА_9 Перед купівлею будинку, його оглядали ОСОБА_1 разом із ОСОБА_9 Щоб дешевше оформити факт придбання будинку, вони вирішили, що буде оформлено не договір купівлі-продажу, а договір дарування, що і зробили. Про отримання коштів ОСОБА_8 написала розписку. Крім того, просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6

В судовому засіданні 11.04.2018р. суд, заслухавши думку учасників справи, відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, відмовив у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_8 позову ОСОБА_1, оскільки таке визнання може порушувати інтереси інших осіб, які беруть участь у розгляді справи і продовжив судовий розгляд.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_4 просила задовольнити позов ОСОБА_1, а у задоволенні позову ОСОБА_6 - відмовити.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_6 та її представник адвокат ОСОБА_7 просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, застосувавши строки позовної давності, а позов ОСОБА_6 задовольнити. Вважають, що ОСОБА_1 не доведено, що будинок купувався за грошові кошти сім»ї ОСОБА_1. Крім того, ОСОБА_1 ще до 2014 року знав про наявність договору дарування від 24.10.2000р. Батьки померлої ОСОБА_9 (ОСОБА_12 та ОСОБА_5І.) не змогли отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування, оскільки був відсутній правовстановлюючий документ на будинок. Договір дарування житлового будинку завжди був у ОСОБА_1, а тому він знав про такий договір. Вони, як батьки ОСОБА_9, допомагали їй ремонтувати будинок, надавши грошові кошти дочці. Крім того, ще в 2009р. ОСОБА_1 отримав в БТІ витяг з реєстру нерухомого майна для нотаріуса, де зазначено, що за ОСОБА_9 зареєстровано нерухоме майно на підставі договору дарування від 24.10.2000р.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_5 просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, оскільки договір дарування був укладений ще 24.10.2000р. і про цей договір ОСОБА_1 завжди було відомо. Позов ОСОБА_6 просив задовольнити, оскільки від договору дарування залежать їхні спадкові права та розмір спадкового майна. Зі слів ОСОБА_1 йому стало відомо, що ОСОБА_9 подаровано будинок. Крім того, коли в 2002р. почалася процедура приватизації земельної ділянки, то ОСОБА_1 ще й тоді знав про договір дарування будинку, який оформлено на ОСОБА_9

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показав, що йому зі слів відомо, що будинок був придбаний для проживання сім»ї ОСОБА_9. У нього також позичались гроші, які йому повністю повернуті.

Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 та позов ОСОБА_6 не підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що ОСОБА_1 з ОСОБА_9 перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.10.1994р. (актовий запис №9). Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_4, 09.06.1999р. народження (свідоцтво про народження І-СР №052579, актовий запис №586). Крім того, батьками ОСОБА_9 є ОСОБА_6 та ОСОБА_5, що вбачається з довідки, виданої відділу РАЦСу 02.12.2008р. (актовий запис про народження №401 від 22.03.1977р.).

ОСОБА_9 21.09,2008р. померла, про що свідчать дані свідоцтва про смерть від 24.09.2008р. №104186 (актовий запис №2510).

За життя між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 укладено договір дарування від 24.10.2000р., що посвідчений нотаріусом ОСОБА_11 (реєстр №5326). За умовами договору ОСОБА_9 прийняла в дар житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Петровського/ОСОБА_10 №89/84. Цей дар сторони оцінили в сумі 17900грн. 00коп. Крім того, у п.9 абз.2 зазначено, що сторони договору підтвердили дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру мнимого та удаваного і не є договором зловмисним.

Домоволодіння зареєстроване за ОСОБА_9 в ЧООБТІ 10.11.2000р. за №7412.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.12.2017р. та від 18.12.2017р., житловий будинок за вказаною адресою належить на праві власності ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 24.10.2000р.

В судовому засіданні судом досліджувалась розписка, в якій вказано: «Я, ОСОБА_8 24.10.2000р. гроші за будинок я отримала 5450 (п»ять тисяч чотириста п»ятдесят). Претензій не маю і зобов»язаюсь не пред»являти. Паспорт УІІ-СР 553657 ОВД Соснівського РИК м. Черкаси, 10.08.1988, підпис».

Як позивач ОСОБА_1 та його представник, так і представник відповідача ОСОБА_8 наполягають на тому, що є належним доказом дана розписка, яка підтверджує факт передачі грошових коштів ОСОБА_9 та отримання їх ОСОБА_8 за придбання будинку за договором дарування від 24.10.2000р.

Також судом досліджено та оглянуто ксерокопію розписки, яка датована 22.10.2000р., за якою ОСОБА_1 у присутності ОСОБА_9 отримав у ОСОБА_13 грошові кошти в борг в сумі 2000 доларів США. При цьому, встановлено, що оригінал розписки відсутній, про що зазначив і свідок ОСОБА_13 Позивач ОСОБА_1 показав, що дану ксерокопію йому дав ОСОБА_13, коли тривали судові справи.

Крім того, відповідно до даних Державного акту на право власності на земельну ділянку від 06.06.2003р. серія ЧР №016106, ОСОБА_9 є власником земельної ділянки, площею 621,6кв.м. за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель.

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 18.11.2009р. зареєстрована спадкова справа №45852291.

За матеріалами, наданими до суду державним нотаріусом Другої Черкаської державної нотаріальної контори від 27.12.2017р., - після смерті ОСОБА_9 із заявами про прийняття спадщини звернулися: ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_5, свідоцтва про право на спадщину не видавались; інформація про заповіти відсутня.

Постановою про нотаріальну відмову, нотаріусом ОСОБА_14 від 20.11.2014р. відмовлено ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 на житловий будинок за вище вказаною адресою з-за відсутності у них правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 30.06.2017р. (справа №711/13485/14-ц) вирішено спір між ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 щодо права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9, яке на час розгляду даної справи не набрало законної сили.

Під час розгляду справи, судом встановлено, що відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №23680283 від 26.08.2009р., який замовлений та отриманий заявником ОСОБА_1 в КП «ЧООБТІ», - за ОСОБА_9 зареєстровано право власності на нерухоме майно відповідно до договору дарування №5326 від 24.10.2000р., посвідченого нотаріусом ОСОБА_11 Тобто, ще й в 2009 році ОСОБА_1 також було відомо про дані обставини.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст. 58 Цивільного Кодексу УРСР від 18.07.1963р., що діяв до 01.01.2004р., якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети (ст. 243 ЦК УРСР).

Як передбачено ст. 244 ЦК УРСР, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (ст. 71 ЦК УРСР).

Як передбачено статтею 75 ЦК УРСР, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (ст. 76ЦК УРСР).

Відповідно до статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Порядок обчислення строків позовної давності та інших строків, встановлених цим Кодексом, визначається статтями 86 і 87 Цивільного процесуального кодексу Української РСР (ст. 85 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 9 Кодексу про шлюб та сім»ю України в редакції від 20.06.1969р., що втратив чинність 01.01.2004р., - на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України.

У випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом (ст. 10 КпШС).

У тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст. 11 КпШС).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України в ред., що діє з 01.01.2004р.). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ст. 267 ч.ч. 3-5 ЦК України).

При прийнятті судового рішення по справі, суд вважає за необхідне послатися на висновки постанови Верховного Суду від 28.02.2018р. у справі №372/5906/14-ц, щодо доведеності сторони спору тих обставин, на які вона посилається.

Так, зазначено, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що ним не пропущені строки звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, оскільки він в грудні 2014 року дізнався про наявність договору дарування від 24.10.2000р. Відповідно заяву про поважність причин пропуску строку позовної давності, не подавав. Крім того, відповідач по справі ОСОБА_8 не подавала до суду заяву про застосування строків позовної давності.

За викладених обставин, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити у зв»язку із закінченням строків позовної давності, враховуючи, що позовна заява подана до суду лише 07.06.2017р. Позивачем жодним чином належними та допустимими доказами не доведено тих обставин, що він, починаючи з 24.10.2000р. - часу укладання його дружиною ОСОБА_9 із ОСОБА_8 договору дарування №5326, не знав і не міг дізнатись про укладання саме такого договору, а не договору купівлі-продажу нерухомого майна. В судовому засіданні він показав, що жив з дружиною ОСОБА_9 дружньо і постійно в цьому ж будинку, де і на даний час проживає; вони разом оглядали будинок, який мали намір придбати, витратили на його придбання спільні сімейні кошти та кошти, які позичили у знайомих. Крім того, він знав, що саме цього дня 24.10.2000р. дружина пішла до нотаріуса з приводу оформлення та укладання правочину щодо нерухомого майна; після повернення її додому, він її запитав про те, чи все пройшло нормально, на що та відповіла, що будинок вже придбаний і є їхнім. При цьому, він не виявив бажання та інтересу безпосередньо ознайомитись із текстом договору, який від нього дружиною не приховувався і, таким чином, впевнитися у відсутності обставин, які б свідчили чи могли свідчити про порушення його майнових прав. Також, відсутні докази про відсутність у нього оригіналу договору від 24.10.2000р. як правовстановлюючого документу. Слід зазначити, що такий документ у батьків ОСОБА_9 був відсутній, про що свідчить постанова нотаріуса від 20.11.2014р.

Відповідно, не підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 і в частині визнання нерухомого майна об»єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вони є похідними від первісних позовних вимог.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_6, то вони не підлягають до задоволення, оскільки є такими, що не відповідають нормам цивільного законодавства.

При поданні до суду позову ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 640грн. 00коп. (квитанція від 01.06.2017р.). Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК №542627 від 19.06.2017р. йому визначена 2 група інвалідності безтерміново, тобто вже після звернення до суду.

При подачі позову ОСОБА_6, остання звільнена від сплати судового збору, оскільки є особою з інвалідністю 2 групи безтерміново, що підтверджується даними довідки до акту МСЕК №040205.

На підставі викладеного та, керуючись ЦК УРСР, ЦК України, СК України, КпШС України, ст.ст. 4, 5, 12, 77-81, 141, 206, 259, 353, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування будинку удаваним, визнання нерухомого майна об»єктом спільної сумісної власності подружжя, - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування будинку дійсним та таким, що відбувся,- відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок Державного бюджету України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Черкаської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 23 квітня 2018 року.

Головуючий: ОСОБА_15