КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/821/2018 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 18 листопада 2013 року у справі запозовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ПАТ «КБ «Експобанк» звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 15 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір кредиту № 113/2008 USD, відповідно до якого позичальнику надано кредит для купівлі автомобіля та оплату супутніх послуг в розмірі 24 192 дол. США зі сплатою 13,5 % річних та із строком повернення до 14 квітня 2015 року. Сторони також неодноразово укладали додаткові угоди до договору кредиту, в яких вносили зміни в істотні умови договору. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 15 квітня 2008 року між банком, позичальником та ОСОБА_3 укладено договір поруки. Оскільки ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, станом на 1 серпня 2013 року у нього утворилась заборгованість в загальному розмірі 224 825,20 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18 листопада 2013 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Експобанк»заборгованість за кредитним договором в розмірі 224 825,20 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 8 червня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням в частині солідарного стягнення заборгованості, відповідач ОСОБА_3 та її представник - адвокат ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову банку до поручителя відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_3 не була належним чином повідомлена про судові засідання, внаслідок чого позбавлена можливості надати свої заперечення та докази у справі. Укладенням додаткових угод до договору кредиту без погодження з поручителем було збільшено обсяг її відповідальності, тому порука не може вважатися чинною. Окрім того, поза увагою суду першої інстанції залишилася норма частини 4 статті 559 ЦК України, яка встановлює, що порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявленого розміру заборгованості, а окремі пункти договору є недійсними.

Отже, відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині задоволених вимог банку до відповідача ОСОБА_3

У відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», як правонаступник позивача за договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 51 від 6 березня 2018 року, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Вказав, що згідно пункту 4.2. договору поруки дія договору закінчується повним належним виконанням позичальником та поручителем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, що свідчить про чітке закріплення строку закінчення поруки. Жодного збільшення обсягу відповідальності не відбулось, а кредитний договір ніким не оскаржений та є дійсним.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

За правилом частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 15 квітня 2008 року між ВАТ «КБ «Експобанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Експобанк», та ОСОБА_4 було укладено договір кредиту № 113/2008 USD, відповідно до якого позичальнику надано кредит для купівлі автомобіля та оплату супутніх послуг в розмірі 24 192 дол. США зі сплатою 13,5 % річних та із строком повернення до 14 квітня 2015 року.

В подальшому між сторонами укладалися додаткові угоди до договору кредиту, а саме № 1 від 15 січня 2009 року, б/н від 3 вересня 2009 року, № 2 від 11 грудня 2009 року, № 3 від 15 березня 2010 року, № 4 від 14 червня 2010 року, № 5 від 13 липня 2010 року, № 6 від 12 серпня 2010 року, № 7 від 1 вересня 2010 року, № 8 від 13 вересня 2010 року, № 9 від 1 жовтня 2010 року, № 10 від 1 листопада 2010 року, № 11 від 1 грудня 2010 року, № 12 від 30 грудня 2010 року, № 13 від 14 січня 2011 року, № 14 від 1 лютого 2011 року, № 15 від 11 лютого 2011 року, № 16 від 1 березня 2013 року, № 18 від 15 квітня 2008 року, якими вносилися зміни в істотні умови договору, зокрема період та валюта кредитування, графік погашення заборгованості, розмір процентної ставки, реструктуризація кредиту, тощо.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту15 квітня 2008 року між банком, позичальником та ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно з яким остання зобов'язалася солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з договору кредиту.

Крім того, забезпеченням зобов'язань позичальника за цим договором є застава автомобіля «Daewoo Lanos» TF69Y, д. н. з. НОМЕР_1, 2008 року випуску, відповідно до договору застави від 3 вересня 2009 року.

З матеріалів справи вбачається, що банк свої зобов'язання за договором кредитувиконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти у розмірі 24 192 дол. США, проте останній не виконував належним чином умови кредитного договору щодо своєчасного погашення суми кредиту та процентів за його користування, а також комісії за кредитне обслуговування, а тому станом на 1 серпня 2013 року за ним рахується заборгованість в загальному розмірі 224 825,20 грн., з яких: 124 519,32 грн. - строкова заборгованість за кредитом; 55 190,04 грн. - прострочена заборгованість по процентам; 45 115,84 коп. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами, що має своє відображення в розширеному розрахунку заборгованості та виписками по особовому рахунку.

1 червня 2013 року позивачем на адреси відповідачів направлялися повідомлення-вимоги щодо дострокового повернення повної суми заборгованості за договором кредиту, однак боржник та поручитель не відреагували на них жодним чином.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовуПАТ «КБ «Експобанк», суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов'язань за договором кредиту утворилася заборгованість, поручитель не виконав свого обов'язку відповідати перед кредитором за належне виконання боржником умов договору кредиту, тому заборгованість підлягає солідарному стягненню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Так, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності статтей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 553, 554 ЦК Українивизначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.Поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником його обов'язку, а у випадках порушення такого обов'язку боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини 1, 2 статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми випливає, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Відповідно до п. 1.2. договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник у повному обсязі, як і позичальник, зокрема, за повернення кредиту в розмірі 24 192 дол. США у встановлений договором кредиту термін, сплату процентів за користування кредитом у розмірі визначеному договором кредиту, комісій, неустойки у випадках та розмірі, що передбачені договором кредиту.

У цьому договорі, якщо не встановлено інше, визначення вживаються у наступному розумінні: договір кредиту №113/2008 USD від 15 квітня 2008 року, що укладений між кредитором та позичальником, а також усі угоди, що укладені та будуть у майбутньому укладені до зазначеного договору кредиту.

Таким чином, зміна зобов'язання за договором кредиту, яка за доводами ОСОБА_3 призвела до збільшення її обсягу відповідальності як поручителя, відбулася саме за згодою, яку вона надала під час укладення договору поруки, а тому застосування судом положень частини 1 статті 559 ЦК України є безпідставним.

Окрім цього, зі змісту укладеної між банком та позичальником угоди б/н від 3 вересня 2009 року вбачається, що сторонами було погоджено проведення реструктуризації заборгованості позичальника за його ж заявою, а зміна розміру процентів відбулась внаслідок зміни валюти кредитування в гривневий еквівалент та періоду повернення коштів згідно графіку. В подальшому за додатковими угодами процента ставка була знижена.

При цьому щомісячна сплата протягом строку дії договору комісії за кредитне обслуговування в розмірі 0,2 % від залишку заборгованості за кредитом передбачено пунктом 5.1. договору кредиту, до якого не вносилися зміни додатковими угодами та він не визнаний недійсним в судовому порядку, а в позові не порушено питання про стягнення указаної комісії.

Згідно статті 204 ЦК України, якою встановлена презумпція правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

За положеннями частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Із договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2.) про його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині 1 статті 251 та частині 1 статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини 4 статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Разом з тим до спірних правовідносин не може бути застосований пункт 3.5. договору поруки, яким збільшено позовну давність до поруки, оскільки якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що право кредитора на пред'явлення вимоги до поручителя та обов'язок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобов'язання припинилися.

Отже, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Таким чином, якщо кредитор змінює на підставі частини 2 статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною 4 статті 559 ЦК України шестимісячний строк обчислюється від цієї дати.

Вказані висновки узгоджуються правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 14-54цс18.

У справі встановлено, що внаслідок порушення боржником виконання зобов'язання за кредитним договором ПАТ «КБ «Експобанк» відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використало право достроково вимагати з позичальника та поручителя стягнення заборгованості за кредитним договором, надіславши 1 червня 2013 року письмові вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів.

Оскільки з позовом до суду кредитор звернувся 16 вересня 2013 року, а письмова вимога про повне дострокове повернення заборгованості за кредитним договором була направлена поручителю 11 червня 2013 року, то в силу вищенаведеного порука не може вважатися припиненою в частині тих щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів, на які вказувала відповідач.

Стягуючи з поручителя ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за договором кредиту, суд першої інстанції, установивши, що позичальник належним чином не виконує зобов'язання за цим договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, розмір якої підтверджується розрахунком, наданим банком, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за договором кредиту.

У той же час посилання апеляційної скарги на ту обставину, що відповідача ОСОБА_3 не було повідомлено належним чином про розгляд справи приймаються до уваги колегії суддів, проте оскільки дані порушення процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи, то відповідно до пункту 2 частини 2 статті 376 ЦПК України рішення суду не підлягає скасуванню.

Також слід зважити на те, що відповідач неодноразово повідомлялася про судові засідання за зареєстрованим місцем свого проживання, проте поштові конверти поверталися до суду з відміткою пошти «за закінченням встановленого строку зберігання», а під час перегляду заочного рішення судом першої інстанції та під час здійснення апеляційного провадження, будь-яких обґрунтованих заперечень проти позову відповідачем або її представником не надано, вони не спростували розрахунок заборгованості та не надали доказів про відсутність у боржника заборгованості за договором кредиту.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 18 листопада 2013 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М.Кулішенко