КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/8610/16-ц Головуючий у суді І інстанції Луценко О.М.
Провадження № 22-ц/824/1096/2018 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року у справі запозовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Омега Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання договорів факторингу недійсними,

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсними договір факторингу, укладений 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», та договір факторингу, укладений 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи».

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 23 вересня 2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «Сведбанк Інвест» було укладено кредитний договір № 1289-Ф. 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15. Крім того, 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу про передачу права вимоги за кредитним договором. ПАТ «Омега Банк» є правонаступником усіх прав та обов'язків ПАТ «Сведбанк», яке у свою чергу було правонаступником ЗАТ «Сведбанк Інвест».

Позивач вважає, що відповідачі здійснили фінансові операції неправомірно та не набули право грошової вимоги до нього, оскільки кредит було отримано ним на споживчі потреби, а не як суб'єктом господарювання. Факт порушення його прав також підтверджується тим, що його не було повідомлено про відступлення прав вимоги за кредитним договором.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказанимсудовим рішенням, позивач подавапеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не надано належної оцінки пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 3 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», яким передбачено, що до фінансової послуги факторингу віднесено, зокрема, набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Однак зі змісту кредитного договору та договорів факторингу розуміється, що у даному випадку відбулося відступлення права вимоги до споживача, який не є підприємцем.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

За правилом частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 23 вересня 2008 року між ЗАТ «Сведбанк Інвест» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 1289-Ф, відповідно до якого позивачу на споживчі потреби надано кредит в розмірі 500 000 дол. США зі сплатою 14 % річних та строком до 22 вересня 2014 року включно.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, за умовами якого банк переуступив факторинговій компанії право вимоги до ОСОБА_3 за указаним кредитним договором.

Крім того, 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу.

Згідно пункту 2.1. договору, факторингова компанія відповідно до умов даного договору відступає товариству свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, у тому числі з позивачем.

Встановлено, що ПАТ «Омега Банк» є правонаступником усіх прав та обов'язків ПАТ «Сведбанк», яке у свою чергу було правонаступником ЗАТ «Сведбанк Інвест».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав вважати, що договори факторингу укладені внаслідок помилки чи з порушенням вимог закону, тому вони є чинними.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час звернення до суду, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Частиною 1 статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 ЦК України).

Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (стаття 1079 ЦК України). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактора, якому має бути здійснено платіж.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції встановлює обмеження на суміщення надання певних видів фінансових послуг.

За частиною 5 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну правову оцінку, а також, врахувавши обставини справи, дійшов правильного висновку, що оспорювані договори факторингу укладено з дотриманням вимог діючого законодавства і права позивача порушені не були, оскільки неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні не має наслідком визнання правочину (відступлення права вимоги) недійсним.

При цьому закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 3 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договорів факторингу, прийнято на підставі пункту 6 частини 1 статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто, підпункт 2 пункту 1 даного розпорядження операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пункту 1 вказаного розпорядження.

Враховуючи викладене, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 3 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договорів факторингу від 28 листопада 2012 року при їх вчиненні.

Крім того, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 2 жовтня 2012 року у справі № 2а-15399/11/2670 визнано протиправним та скасувати розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 726/42/4/3-ФК в частині не дотримання обмеження щодо укладання договорів факторингу, а саме пункту 1 положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого розпорядженням № 231.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М. Кулішенко