П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„06" листопада 2018 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 242/1162/18

Номер провадження 22-ц/4804/60/18

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Пономарьової О.М.,Попової С.А.

за участю секретаря: Єфремової О.В.

учасники справи :

позивач- ПАТ КБ «Приватбанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку « Приватбанк» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 21 серпня 2018 року головуючого судді Капітонова В.І. із складанням повного тексту рішення 23 серпня 2018 року по цивільній справі про стягнення заборгованості ,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року ПАТ КБ « Приватбанк»,а нині акціонерне товариство комерційний банк « Приватбанк»(далі -АТ КБ « Приватбанк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 03 вересня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір у вигляді заяви на отримання кредитної картки «Універсальна» з встановленим первісним кредитним лімітом в розмірі 5 000 грн. із сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник свої кредитні зобов*язання належним чином не виконувала ,утворилась заборгованість яка станом на 31 січня 2018 року загалом становить 32407,64 грн., та складається з наступного:- 5 164 20 грн. - заборгованість за кредитом;- 22346,21 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;- 2877,85 грн. заборгованість за пенею та комісією;- 500грн.- штраф (фіксована частина);- 1519,41грн.- штраф (процентна складова),від сплати якої в добровільному порядку відповідач ухиляється. На підставі наведеного ПАТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 32407,67 грн., а також 1762 грн.судового збору .

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 21 серпня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ « Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим,що останнє погашення по кредитному договору відповідачем було проведено 29 березня 2013 року ,а банк звернувся до суду з позовом лише 15 березня 2018 року ,тому суд дійшов висновку ,що позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості задоволенню не підлягають за спливом строку позовної давності .

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просили скасувати рішення,ухвалити нове,оскільки рішення незаконне,ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначають,що не можна погодитися з висновком суду про пропуск банком загального строку позовної давності ,оскільки суд не прийняв до уваги розрахунок заборгованості,відповідно якого останній платіж у розмірі 155,19 грн. був здійснений відповідачем 29 жовтня 2015 року .

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України ,відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

У судове засідання апеляційного суду представник АТ КБ « Приватбанк» та відповідач не з*явилися,належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи(а.с.164,148). Представник АТ КБ « Приватбанк» надав заяву про підтримання доводів апеляційної скарги та про можливість розгляду справи за відсутності представника (а.с.147).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України ,у зв*язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось .

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 вересня 2010 року між ПАТ КБ « Приватбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір б/н у вигляді заяви на отримання кредитної картки « Універсальна» з встановленим первісним кредитним лімітом в розмірі 5000 грн. із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим теріном повернення , що відповідає строку дії картки. ОСОБА_1 своїм підписом підтвердила ознайомлення та погодження з Умовами,Тарифами та Правилами надання банківських послуг,зокрема надала свою згоду на право банка змінювати (збільшувати або зменшувати ) кредитний ліміт,останнє погашення по кредитному договору позичальником проведено 29 березня 2013 року ,банк звернувся до суду з позовом 15 березня 2018 року .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ,суд першої інстанції виходив з того, що сплинув строк позовної давності. Переривання перебігу позовної давності протягом вказаного строку не малося.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу.

Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору.

Аналогічні позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14 цс14 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154 цс15.

За умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Згідно з п.1.1.1.50 мінімальний обов*язковий платіж-розмір боргових зобов*язань клієнта,які щомісячно підлягають сплаті клієнтом протягом строку дії картки.

Оскільки наступний місячний платіж відповідач повинен був внести до 25 квітня 2013 року, строк дії картки встановлений до листопада 2013 року, а із позовом про повернення кредиту в повному обсязі банк звернувся 15 березня 2018 року ,то висновок суду першої інстанції про звернення банку з позовом поза межами позовної давності ґрунтується на правильному застосуванні судом норм матеріального права.

Позиваючись до суду, банк стверджує отримання відповідачем кредиту у розмірі 5000грн. на умовах кінцевого терміну повернення, що відповідає строку дії картки.

Укладеним між сторонами кредитним договором визначено строк його дії, що кореспондує до закінчення строку дії платіжної картки - строк погашення кредита в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці.

Згідно із підписаною заявою відповідачем від 03 вересня 2010 року на отримання банківської кредитної картки (а.с. 9зв.) сторонами погоджено розмір кредитного ліміту 5 000грн.

До суду апеляційної інстанції банком надано відомості про випуск і надання платіжної картки № НОМЕР_1 (далі за текстом НОМЕР_1) відповідачу відповідно до умов кредитного договору ,із датою відкриття 03 вересня 2010 року ,що відповідає даті укладення цього кредитного договору б/н ,з терміном дії,який закінчився у листопаді 2013 року (а.с.122).

В умовах договору, на яких позивач посилається в позовній заяві ,зазначено, що по закінченні строку дії відповідна карта подовжується банком на новий строк шляхом надання нової карти з новим строком дії.

Доказів того, що нова платіжна картка, на яку банк посилається, зокрема, платіжна картка № НОМЕР_2 (далі за текстом НОМЕР_2) з датою відкриття 16 червня 2012 року та терміном дії до січня 2016 року була отримана позичальником саме на виконання і обслуговування укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору кредиту від 03 вересня 2010 року № б/н, а не для обслуговування будь-якого іншого банківського продукту із відповідачем, банк не надав.

Вбачається, що існують два окремих видів договорів , один з яких за рахунком НОМЕР_1 є предметом розгляду даної справи . Дата відкриття іншої картки не співпадає із терміном закінчення попередньої картки НОМЕР_1 . Тож, подовження строку дії кредитного договору за карткою НОМЕР_1 до січня 2016 року не доведений належними і допустимими доказами.

А наданий банком до апеляційного суду скрін-шот (а.с. 139) із датою його утворення 16 червня 2012 року і відсутністю в ньому відомостей про відносність до кредитного договору із ОСОБА_1 від 03 вересня 2010 року , не є доказом надання платіжної картки з подовженням терміну дії кредитного договору.

З представленого банком викопіювання по руху коштів на рахунку по основній платіжній картці, яка отримана відповідачем 03 вересня 2010 року , вбачається, що ОСОБА_1 здійснила останню транзакцію з використанням платіжної картки НОМЕР_1 з поповнення рахунку готівкою 29 березня 2013 року у розмірі 100 грн. (а.с. 72).

З витягу з особового рахунку відповідача виходить,що після закінчення строку дії першої картки відповідач не вчиняла жодних операцій з картковим рахунком.

З квітня 2013 року по даному рахунку проведені лише службові банківські операції зі нарахування і списання процентів, штрафів і пені за прострочення кредиту, процентів.

Банк звернувся до суду із позовом 15 березня 2018року , вказуючи в апеляційній скарзі на обставини переривання строку позовної давності внесенням відповідачем останнього платіжу на суму 115грн.19 коп. 29 жовтня 2015 року , що не відповідає дійсності, зважаючи на досліджений витяг з рахунку (а.с.72). З вказаним твердженням не погоджується суд апеляційної інстанції, оскільки не можна вважати автоматичне погашення простроченої заборгованості з іншої карти № НОМЕР_3 29 жовтня 2015 року вольовою дією позичальника з погашення боргу, бо то є операцією банку, що систематично вчиняє кредитор. При цьому умова договору про доручення клієнтом банку на погашення коштів за рахунок інших рахунків клієнта, як наводилося вище, не підписувалася позичальником . З наведених підстав апеляційний суд не може погодитись із твердженням про звернення банку до суду із даним позовом до спливу трирічного строку позовної давності.

Крім того, нарахування процентів позичальнику після спливу дії кредитного договору, що відповідає останньому місяцю на картці - листопад 2013 року, не відповідає вимогам матеріального права і не узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12ц від 28 березня 2018 року , де вмотивовано законодавчо врегульоване припинення нарахування процентів із закінченням строку дії кредитного договору і подальше право кредитора вимагати захисту свого суб'єктивного права шляхом заявлення вимог за ст. 625 ЦК.

Отже з урахуванням здійснення відповідачем останнього платежу у 29 березня 2013 року,приймаючи до уваги постанову Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року по справі № 6-154цс15 щодо обчислення загального строку позовної давності з моменту настання строку погашення чергового щомісячного платежу, то такий строк у даній справі спливає у квітні 2016 року. Натомість банк звернувся із позовом до відповідача у березні 2018 року.

Доказів на підтвердження продовження (пролонгації) строку дії платіжної картки від 03 вересня 2010 року станом на дату звернення до суду з позовом (березень 2018 року) позивачем не надано, то наявні підстави для застосування позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості, про що заявлено відповідачем.

На підставі вищевикладеного та враховуючи те, що позивачем було пропущено строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права, а відповідач наполягав на застосуванні позовної давності,апеляційний суд вважає, що були усі підстави для відмови у задоволенні позову.

При цьому апеляційний суд встановив,що переривання перебігу позовної давності протягом вказаного строку не малося,оскільки самостійних дій на погашення кредиту боржником після 29 березня 2013 року не вчинялося .

Перевірені доводи апеляційної скарги є безпідставними,обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні , судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи ,викладені в апеляційній скарзі ,фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці,проте,відповідно до вимог ст.89 ЦПК України ,оцінка доказів є виключною компетенцією суду,переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена . Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи ,перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку « Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 21 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 09 листопада 2018 року .

Судді: