ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 663/2450/16-ц

провадження № 61-32043св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна», подану його представником ПавленкомСергієм Валерійовичем, на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 27 грудня 2016 року, ухвалене у складі судді Пухальського С. В., та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 28 березня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Кутурланової О. В., Майданіка В. В., Орловської Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» (далі - ТОВ «Соул-Україна»), в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу та стягнути сплачені за цим договором кошти.

Посилався на те, що 27 липня 2016 року між ним та ТОВ «Соул-Україна» укладений договір фінансового лізингу № 00496, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому у користування комбайн «New Holland TC 5070», а він - сплатити лізингові платежі.

На виконання умов договору 29 липня 2016 року він здійснив платіж у розмірі 120 000 грн, проте відповідач у серпні 2016 року повідомив його про неможливість виконати умови договору з придбання транспортного засобу - комбайну «New Holland TC 5070».

У зв?язку з цим він звернувся до товариства із заявою про розірвання договору та повернення сплачених ним коштів, однак товариство повернути кошти відмовилось, вказуючи на те, що ці кошти сплачені за оформлення договору, тому поверненню не підлягають.

Враховуючи, що вказаний договір не був нотаріально посвідчений і умови договору фінансового лізингу є несправедливими для споживача, позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00496 і стягнути сплачені кошти у розмірі 120 000 грн.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 27 грудня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 00496, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Соул-Україна» 27 липня 2016 року.

Стягнено з ТОВ «Соул-Україна» на користь ОСОБА_4 сплачені за договором фінансового лізингу кошти у розмірі 120 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний договір, у порушення статті 799 ЦК України, не був нотаріально посвідчений і умови договору лізингу є несправедливими для споживача, не відповідають положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», положенням статей 628, 808 ЦК України, і дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 28 березня 2017 року рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 27 грудня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У травні 2017 року представник ТОВ «Соул-Україна» - Павленко С.В. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 27 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 28 березня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами невірно застосовані норми матеріального права, якими регулюються правовідносини при укладенні договору фінансового лізингу. Так, до договору фінансового лізингу не можуть застосовуватись положення про найм (оренду), закон не вимагає обов'язкового нотаріального посвідчення договору лізингу, договір фінансового лізингу не містить несправедливих умов, які б порушували права споживача. Також зазначає, що між сторонами укладено договір непрямого лізингу, предметом якого є не транспортний засіб і не купівля-продаж, а надання послуг з придбання транспортного засобу, за що лізингодавець має право отримувати винагороду. При цьому ОСОБА_4 у договорі лізингу самостійно визначив предмет лізингу і сторони погодили всі умови договору, отже договір не може бути визнаний недійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребувано зі Скадовського районного суду Херсонської області матеріали справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2018 року справу призначено до розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 липня 2016 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Соул-Україна» укладений договір фінансового лізингу № 00496, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати ОСОБА_4 у користування комбайн «New Holland TC 5070» та жатку 6,1 м, а ОСОБА_4 зобов?язувався сплатити лізингові платежі.

Також судами встановлено, що в установчій частині договору визначено першочерговий одноразовий платіж, який підлягає сплаті лізигноодержувачем і входить до складу першого платежу, але поступає на розрахунковий рахунок лізингодавця як оплата організаційних заходів, пов'язаних з підготовкою, перевіркою, розглядом документів та укладенням договору, а також за здійснення необхідних дій лізингодавця, які пов'язані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 10% від погодженої вартості предмета лізингу та становить за даним договором 120 000 грн.

29 липня 2016 року ОСОБА_4 на виконання умов договору на рахунок відповідача сплатив вказану суму коштів.

За заявою ОСОБА_4 від 19 серпня 2016 року договір фінансового лізингу № 00496 розірвано, однак у поверненні платежу за оформлення договору ОСОБА_4 відмовлено з повідомленням про те, що це був платіж за оформлення договору фінансового лізингу.

Так, поняття фінансового лізингу визначено Законом України від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 цього Закону за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За положенями статті третьої цього ж Закону, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, але за змістом цих положень ця неспоживна річ має бути визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Таким чином, доводи, викладені у касаційній скарзі, про те, що між сторонами укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є надання послуг з придбання транспортного засобу, суперечать змісту фінансового лізингу, які містять наведені норми Закону.

Також за частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Отже, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту та поняття договору відповідно до статті 628 ЦК України.

З огляду на наведене, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що оспорюваний договір фінансового лізингу не потребував нотаріального посвідчення. Вимога про нотаріальне посвідчення такого договору беззаперечно випливає зі статті 799 ЦК України про те, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню; відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений і умови оспорюваного договору фінансового лізингу є несправедливими по відношенню до позивача, призводять до дисбалансу його інтересів як слабшої сторони договору, тому дійшли висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна, оскільки судами залишено поза увагою те, що відповідно до вимог чинного законодавства недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), і у такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, що свідчить про неправильне застосування судами норм матеріального права.

Враховуючи зазначені норми закону, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір є нікчемним з огляду на порушення імперативних вимог про обов?язкове його нотаріальне посвідчення, тому не підлягає визнанню судом недійсним.

За таких обставин судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у частині визнання договору фінансового лізингу недійсним підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у позові.

Під час ухвалення рішення Верховний Суд керувався положенням частини другої статті 215 ЦК України, в якій встановлено виняток із загального правила статті 11 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення судами справи, щодо розгляду справ судом в межах заявлених особами вимог. Визнання зазначеного договору судом недійсним відповідно до наведеного правила не вимагається у зв?язку з встановленням його нікчемності безпосередньо законом. При цьому суд також застосовує з власної ініціативи наслідки недійсності нікчемного договору, що врегульовано частиною п?ятою статті 216 ЦК України.

З урахуванням наведеного доводи заявника на обґрунтування касаційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов?язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що Верховний Суд встановив неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права до спірних правовідносин, наявні підстави для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (стаття 412 ЦПК України).

З огляду на наведене підлягають зміні мотиви, з яких виходили суди при вирішенні позовних вимог про стягнення на користь позивача сплачених ним коштів, оскільки їх повернення є наслідком нікчемності правочину.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна», подану його представником ПавленкомСергієм Валерійовичем, задовольнити частково.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 27 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 28 березня 2017 року в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу № 00496 скасувати, у цій частині у задоволенні позову ОСОБА_4 до ТОВ «Соул-Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу відмовити.

Змінити мотивувальні частини рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 27 грудня 2016 року та ухвали апеляційного суду Херсонської області від 28 березня 2017 року щодо визначення правових підстав для стягнення з ТОВ «Соул-Україна» на користь ОСОБА_4 сплачені за договором фінансового лізингу коштів у розмірі 120 000 грн, застосувавши наслідки нікчемного правочину.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний Г. І. Усик