ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 грудня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/2965/18

Головуючий у першій інстанції - Коверзнев В.О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/131/18

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2018 року (ухвалене о 08:18, повний текст рішення складено 25 липня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, -

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням подальшого уточнення, просила:

- в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1;

- в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки Peugeot 307 універсал, сірого кольору, д.р.н. НОМЕР_3;

- стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію в розмірі 353 747,87 грн за недоотриману частку в спільному майні.

Позов обґрунтовувала тим, що з 1999 року по 18.10.2003 сторони проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, проживаючи в квартирі батьків позивачки, були пов'язані спільним побутом. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, внаслідок спільної праці, ними була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1. Оскільки квартира була набута внаслідок спільної праці, то відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про власність», ст. 112 ЦК УРСР, чинних на час придбання спірної квартири, на думку позивачки, вона належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Під час перебування у шлюбі з 18.10.2003 по 21.04.2017 сторонами було придбано автомобіль марки Peugeot 307 універсал, сірого кольору, д.р.н. НОМЕР_3. Так як спірна квартира є малогабаритною, а спірний автомобіль є неподільним майном, просила визнати право власності на зазначене майно за відповідачем, стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не застосував ч. 1 ст. 62 СК України, яка встановлює спеціальні умови, з настанням яких об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані об'єктами спільної сумісної власності подружжя. Наголошує, що квартира придбавалась за спільні кошти з метою спільного проживання подружжя, відразу після купівлі квартири розпочався її капітальний ремонт за кошти позивачки.

Заявниця зазначає, що суд не дав правової оцінки договору купівлі-продажу спірної квартири, який не містить запису про те, що вона придбана за особисті кошти покупця.

За доводами заявниці твердження відповідача про те, що спірний автомобіль продано в період шлюбу і отримані кошти використано на потреби сім'ї нічим не підтверджено, відповідач без її дозволу розпорядився на свій розсуд спірним майном та коштами від його продажу.

Вказує, що суд не врахував інтересів неповнолітньої дочки.

Наголошує, що суд не поставив на вирішення питання призначення експертизи у зв'язку з розбіжностями у визначенні вартості квартири та автомобіля.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, голослівними та не містять жодних правових підстав для скасування законного судового рішення. Наголошує, що сторона позивача, в порушення приписів ст. 13, 81-84 ЦПК України порушує принцип змагальності та диспозитивності цивільного процесу, оскільки в апеляційній скарзі посилається на обставини, що не були підставами заявленого позову. Намагається долучити до матеріалів справи додаткові письмові докази, на які не посилалась в суді першої інстанції та які не досліджувались судом першої інстанції, а також не направлялись протилежній стороні. Позивачем у справі на обґрунтування позову не надано жодних належних і допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про обставину проживання сторін у період з 1999 року по 18.10.2003 однією сім'єю, як чоловіка і дружини, без реєстрації шлюбу та про те, що спірна квартира була придбана за їх спільні сумісні кошти або внаслідок спільної праці сторін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_2 та її представника - адвоката ОСОБА_4, які підтримали апеляційну скаргу, представника відповідача - адвоката ОСОБА_5, який наполягав на законності рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне

Відповідно до ч. 1-3, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції вважав доведеним, що в період з 1999 року по день реєстрації шлюбу (до 18.10.2003) сторони проживали окремо, а їхні стосунки не носили характеру сімейних відносин та виходив з того, що на час придбання квартири відповідачем позивачка не була членом його сім'ї, при цьому вона не надала доказів укладення з відповідачем цивільно-правової угоди, спрямованої на об'єднання їхньої спільної праці для придбання квартири, а тому позивачка не набула право власності на квартиру з підстав, встановлених статтею 17 Закону України «Про власність». Оскільки на час розірвання сторонами шлюбу автомобіль вже не перебував у спільній сумісній власності сторін, так як був відчужений відповідачем на підставі цивільно-правової угоди, яку позивачка в судовому порядку не оскаржувала, що формально свідчить про її згоду на укладення відповідачем цієї угоди, то автомобіль не підлягає поділу між сторонами.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що позивачка ОСОБА_2 з 03.12.2001 по 30.05.2003 працювала вчителем англійської мови Чернігівської ЗОШ № 34 (а.с. 11).

Відповідач ОСОБА_3 з 1998 року по 2003 рік навчався в Чернігівському державному технологічному університеті та з 2001 року працював у ТОВ Багатопрофільна фірма «Квант» (а.с. 46-48).

25.07.2003 за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 купив двокімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 за 13 465 грн (а.с. 41). На час розгляду справи право власності на вказану квартиру в цілому зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 4, 42-44).

18.10.2003 між сторонами зареєстровано шлюб, який був розірваний рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.04.2017 (справа № 750/11894/16-ц) (а.с. 5, 37-39). Від шлюбу сторони мають спільну дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 40).

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, подружжям був придбаний спірний автомобіль. За даними Регіонального сервісного центру в Чернігівській області МВС України за № 31/25/6-1408вх від 13.07.2018 транспортний засіб PEUGEOT 307, д.н.з НОМЕР_3, кузов НОМЕР_5 з 29.04.2011 по 07.12.2016 був зареєстрований за ОСОБА_3; 07.12.2016 вказаний транспортний засіб згідно договору купівлі-продажу, укладеному в територіальному сервісному центрі 7441 (м. Чернігів) від 07.12.2016 № 7441/2016/229879, зареєстровано на нового власника ОСОБА_7 (а.с. 133-134).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов'язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно роз'яснень, викладених у пунктах 9, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» № 161 від 12.06.1998 (у редакції, чинній на момент придбання спірної квартири) вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами.

Судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п. 5 постанови від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 (у редакції, чинній на момент придбання спірної квартири) роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно ст. 17 Закону «Про власність» (у редакції, чинній на момент придбання спірної квартири) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Згідно із частиною першою статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України).

Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, частини першої статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 11.03.2015 № 6-211цс14 та підтверджений постановою Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 523/19685/14-ц

Отже, розглядаючи позови про визнання спільною власністю майно, набуте до 01 січня 2004 року особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, суди повинні виходити з того, що таке майно є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбано внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що в період з 1999 року по день реєстрації шлюбу (до 18.10.2003 року) сторони проживали окремо, а їхні стосунки не носили характеру сімейних відносин, оскільки всупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України, будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження зворотного матеріали справи не містять.

Показання свідків, дані в суді першої інстанції, не можуть бути підставою для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, зважаючи на їх суперечність та за відсутності достовірних та достатніх письмових доказів, які б дали змогу встановити наявність обставин справи, на які посилаються сторони.

Враховуючи, що за умовами договору купівлі-продажу квартира АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу з позивачкою, кошти за квартиру в розмірі 13465 грн згідно п. 3 договору були сплачені Покупцем, тобто ОСОБА_3, до підписання цього договору, договір є чинним та неоспореним сторонами, належних та достатніх доказів на підтвердження її придбання внаслідок спільної праці сторін суду не надано, спірна квартира відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС України є особистою приватною власністю ОСОБА_3

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин ч. 1 ст. 62 СК України, оскільки відповідно до приписів ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що квартира є особистою приватною власністю відповідача і не може бути предметом поділу, посилання апеляційної скарги на неврахування інтересів неповнолітньої дочки сторін не є слушними.

Доводи заявниці про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири не містить запису про те, що вона придбана за особисті кошти покупця, є хибними, оскільки у п. 3 договору зазначено, що кошти отримані продавцем від покупця. Будь-яких доказів на спростування належності коштів ОСОБА_3 або навпаки належності їх іншим особам матеріали справи не містять.

Згідно роз'яснень, викладених у пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Частинами 1, 2 статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Оскільки спірний автомобіль марки PEUGEOT 307, д.н.з НОМЕР_3, кузов НОМЕР_5 на час подання позову до суду був відчужений за договором купівлі-продажу, позивачкою договір купівлі-продажу не оспорений, тому районний суд дійшов вірного висновку про те, що він не може бути предметом поділу.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд не поставив на вирішення питання призначення експертизи у зв'язку з розбіжностями у визначенні вартості квартири та автомобіля, не заслуговують на увагу, зважаючи на те, що призначення експертизи у даній категорії справ відповідно до ст. 105 ЦПК України не є обов'язковим, сторонами під час розгляду справи клопотань про призначення експертизи не заявлялось.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 просить стягнути з позивачки усі документально підтверджені понесені судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу - п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до п. 2, 8 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як убачається з матеріалів справи, правнича допомога ОСОБА_3 надавалась адвокатом ОСОБА_5 на підставі ордеру про надання правової допомоги та відповідно до умов укладеного між сторонами договору про надання правової допомоги від 18.04.2018 (а.с. 35, 241). Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру від 16.11.2018, ОСОБА_3 було сплачено адвокату ОСОБА_5 гонорар у сумі 4 800 грн. Сума гонорару відповідно до розрахунку судових витрат від 16.11.2018 складається з витрат: на консультацію з приводу виникнення спірних правовідносин щодо заявленої ОСОБА_2 апеляційної скарги - 1 год., 800 грн; на складання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2, надіслання її позивачу поштовим відправленням, подачі до суду апеляційної інстанції - 3 год., 2 400 грн; на участь у судовому засіданні Чернігівського апеляційного суду з приводу представництва інтересів відповідача ОСОБА_3 - 2 000 грн (а.с. 110, 119).

Враховуючи принцип обґрунтованості та пропорційності, беручи до уваги складність даної справи, колегія суддів вважає за доцільне зменшити суму заявлених до відшкодування витрат адвоката ОСОБА_5 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 2 500 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) 2 500 (дві тисячі) грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2018 року.

Головуючий Судді: