Справа № 761/6492/18
Провадження № 2/761/4486/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, згідно з яким, враховуючи уточнену позовну заяву від 22.03.2018 року, поданою до суду на виконання вимог ухвали про усунення недоліків від 26.02.2018 року, просить суд визнати недійсним договір дарування №15-1223 від 17.11.2016 року на 21/100 частку квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17.11.2016 року між ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування 21/100 частки за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому, згідно з договором дарування 21/100 частки квартири становить одну кімнату (№2) загальною площею 19,12 кв.м., житловою площею 14 кв.м.

Разом з тим, позивачка вважає, що вказаний Договір дарування є недійсним, оскільки відповідно до довідки Форми №3 від 19.05.2017 року кімната з зазначеною у договорі площею 14,0 кв.м. у квартирі відсутня.

Крім того, на думку позивачки, про недійсність договору дарування також свідчить й те, що нотаріус, який посвідчував цей договір, не перевірив відповідність інформації (розмір відчужуваної частки квартирі) в правовстановлюючих документах, наданих ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5, та договорі дарування.

За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст.ст. 202, 203, 215, 229-233 ЦК України, позивачка звернувся до суду з цим позовом, який просить задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою від 16.05.2018 року відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

18.06.2018 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

09.07.2018 року до суду надійшла відповідь позивачки на відзив ОСОБА_2 та пояснення Головного територіального управління юстиції у м.Києві.

11.07.2018 року на адресу суду надійшла відповідь позивачки на пояснення третьої особи.

18.07.2018 року до суду надійшли заперечення відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву.

01.08.2018 року до суду надійшли пояснення позивачки на заперечення ОСОБА_2

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не сповістила.

Представника відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_8 в судовому засіданні

Третя особа Головне територіальне управління юстиції у м.Києі в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, як вбачається з наявних в матеріалах справи пояснень, третя особа просить розгляд справи проводити за її відсутністю.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 17.11.2016 року між ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування 21/100 частки за адресою: АДРЕСА_1.

Звертаючись з позовом до суду, позивачка, яка на одну з підстав для визнання вказаного Договору недійсним, посилається, серед іншого, на те, що відповідно до довідки Форми №3 від 19.05.2017 року кімната з зазначеною у договорі площею 14,0 кв.м. у квартирі відсутня.

Крім того, на думку позивачки, про недійсність договору дарування також свідчить й те, що нотаріус, який посвідчував цей договір, не перевірив відповідність інформації (розмір відчужуваної частки квартирі) в правовстановлюючих документах, наданих ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5, та договорі дарування.

Так, згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 15 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

При цьому, положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В той же час, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи з предмету спору та суб'єктного складу сторін, позивачка не є стороною оспорюваного нею правочину, у зв'язку з чим єдиною підставою для визнання його недійсним в судовому порядку є доведення факту порушення її прав і законних інтересів даним договором.

При цьому, згідно роз'яснень, викладених в п.11 постанови Пленуму Верховного України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод і інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, у відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачкою не доведено, а судом не встановлено, чим саме укладення Договору дарування порушує її права чи інтереси.

В свою чергу, слід зазначити, що Верховний Суд України в постанові від 11.05.2016 року по справі за № 6-806це16 зазначив, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, відсутність у позивачки порушених цивільних прав чи обов'язків у зв'язку з укладенням спірного договору не породжує для нього права на захист, тобто права на звернення із цим цивільним позовом.

Натомість, звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки цивільні права, свободи чи інтереси цієї особи не порушено.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про визнання договору дарування недійсним.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 08.11.2018 року.

Суддя: