Дата документу 06.11.2018 Справа № 320/7595/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/7595/17
Провадження №22-ц/807/141/18
Головуючий в 1-й інстанції - Купавська Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В.
Полякова О.З.
секретарБабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року, ухвалене в м. Мелітополь у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця», який уточнив в березні 2018 року, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначав наступне. 30 грудня 2003 року він повторно прийнятий на роботу в Мелітопольське локомотивне депо «Придніпровської залізниці» у зв'язку з переведенням з локомотивного депо м. Джанкой помічником машиніста тепловоза, електровоза в цех експлуатації. 18 травня 2004 року він був переведений машиністом тепловоза в цех експлуатації. 01 грудня 2015 року внаслідок реорганізації Мелітопольське локомотивне депо «Придніпровської залізниці» було перетворено в Структурний підрозділ «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця». Наказом № 297/ОС від 19 вересня 2017 року позивача було звільнено з роботи з посади машиніста тепловоза цеха за вчинення дій, що дають підстави для втрати довіри до нього з боку уповноваженого власником органу у відповідності до п.2 ст.41 КЗпП України, про що зроблено запис у трудовій книжці за № 22. З наказом він був ознайомлений 19 вересня 2017 року, зробивши при цьому запис про незгоду з ним. В позові позивач зазначає, що займав посаду машиніста тепловоза і ця посада не відноситься до складу працівників, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності. До обставин, які були виявлені внаслідок перевірки, він відношення не має. Згідно протоколу засідання профспілкового комітету Мелітопольського локомотивного депо № 22 від 15 вересня 2017 року у наданні згоди на його звільнення на підставі п.2 ст.41 КЗпП України було відмовлено. Відповідно до довідки СП «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» № 36 від 19.09.2017 року його середня заробітна плата на дату звільнення складає: за годину - 76 грн.85 коп.; за день - 537 грн.95 коп.; за місяць 13 256 грн.63 коп. Кількість робочих днів вимушеного прогулу на день звернення до суду з цим позовом, а саме: з 20 вересня 2017 року по 07 червня 2018 року складає 8 місяців і 16 робочих дня. Отже, заробіток за час вимушеного прогулу за зазначений період складає 113 584 грн. 34 коп. Внаслідок незаконного звільнення з роботи він фактично залишився без засобів до існування, що поставило його самого та його сім'ю в дуже скрутне становище, а тому, він вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 15 000 грн.00 коп.

Враховуючи зазначене, просив визнати незаконним та скасувати наказ начальника Структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» № 297/ОС від 19 вересня 2017 року про звільнення його з посади машиніста тепловоза цеха експлуатації відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України, поновити його на зазначеній посаді, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 20 вересня 2017 року до 07 червня 2018 року у розмірі 110 882 грн. 03 коп., допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді, а також стягнути моральну шкоду у розмірі 15000 грн. та судові витрати.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ начальника структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» № 297/ос від 19 вересня 2017 року про звільнення ОСОБА_5 з посади машиніста тепловоза цеху експлуатації відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_5 на посаді машиніста тепловоза цеху експлуатації структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 вересня 2017 року по 07 червня 2018 року у розмірі 114 660 грн 24 коп. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1 409 грн 60 коп. В позові про стягнення моральної шкоди відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не оцінені докази, які були надані відповідачем, що призвело до невстановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Так, судом не надано оцінку, тим обставинам, що позивач допустив перевитрату дизельного палива у розмірі 290 кг і відповідно до акту раптової перевірки від 22.08.2017 року на локомотиві 2ТЕ116-1538 були виявлені ємкості з дизельним пальним та пусті спресовані ємкості. Не взято до уваги акт про втручання в паливну систему локомотиву від 23.08.2017 року; звіти Дельти - СУ; покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7; відеозапис зняття ємкостей з локомотиву. Крім того, суд першої інстанції визнає в рішенні, що мали місце порушення внутрішніх інструкцій та наказів щодо приймання-передачі тепловоза ОСОБА_5, проте, хибно вирішує що дані порушення не можуть бути підставою для звільнення позивача з роботи. Судом не було враховано положення ч. 7 ст. 43 КЗпП України, ч.6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії», відповідно до яких рішення профспілкового комітету про ненадання згоди на розірвання трудового договору з робітником повинно бути обґрунтованим. Апелянт вважає, рішення профспілкового комітету не обґрунтованим і зазначає, що позивач несе відповідальність за збереження локомотива та дизельного палива і є матеріально-відповідальною особою в розумінні КЗпП України, а тому у підприємства були всі підстави для його звільнення у відповідності до п.2 ст.41 КЗпП України.

Відповідно до відзиву наданого ОСОБА_5 на апеляційну скаргу, він проти вимог апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, зазначає, що звільнення на підставі ч. 2 ст. 41 КЗпП України можливо лише при доведеності винних дій працівника, які стали підставою для втрати довіри до нього. Позивач у справі вважає, що будь які винні дії з його боку, відповідачем не доведені, що додатково підтверджується рішенням профспілкового комітету про відмову в наданні згоди на його звільнення, яке апелянт вважає обґрунтованим та мотивованим.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_1, виданої 30.01.1995 на ім'я ОСОБА_5 він відповідно до наказу № 375 о/с від 30.12.2003 прийнятий у зв'язку з переведенням з локомотивного депо Джанкой помічником машиніста тепловоза електровоза у цех експлуатації Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" /а.с.8-14/. 18 травня 2004 року його було переведено на посаду машиніста тепловоза цеху експлуатації, що підтверджується наказом № 174/ОС від 18.05.2004 року. 01 грудня 2015 року внаслідок реорганізації Мелітопольське локомотивне депо "Придніпровської залізниці" було перетворено в Структурний підрозділ "Мелітопольське локомотивне депо" регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця". Наказом № 297/ОС від 19 вересня 2017 року позивача звільнено з роботи 19 вересня 2017 року на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України за вчинення дій, що дають підстави для втрати довір'я до нього з боку уповноваженого власником органу /а.с.15-17/. З наказом про звільнення позивач був ознайомлений 19.09.2017, зробивши при цьому запис про свою незгоду з даним наказом. Копію наказу він отримав. Підставою для звільнення позивача є акт раптової перевірки від 22.08.2017, в якому зазначено, що машиністом тепловоза ОСОБА_5 були допущені грубі порушення вимог нормативних документів, а саме: вимог п. 3.12 "Інструкції локомотивній бригаді" № ЦТ-0106 від 22.11.2004 року, вимог п. 2.2, 2.3, 2.4 "Інструкції з технічного обслуговування електровозів і тепловозів в експлуатації" ЦТ-0056 від 27.12.2002, вимог наказу начальника депо "Про затвердження порядку контролю за збереженням та економним використанням паливо-енергетичних ресурсів на тягу поїздів" від 12.12.2016, № 59б-аг, вимог п.3 "Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту", погодженого 29 липня 1992 року з Радою профспілки та затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 січня 1993 року № 55, 22.08.2017 року на тепловозі 2ТЕ116-1538, внаслідок чого у відповідності до п.2 ст.41 КЗпП була виражена недовіра та направлено подання профспілковій організації Мелітопольського локомотивного депо для отримання згоди на його звільнення (а.с. 46-49).

Відповідно до витягу з протоколу № 22 засідання профспілкового комітету Мелітопольського локомотивного депо № 22 від 15 вересня 2017 року у наданні згоди на звільнення ОСОБА_5 на підставі п.2 ст.41 КЗпПУкраїни було відмовлено, таке рішення було мотивованим (а.с.20). Мотивацією відмови було те, що він не підпадає під дію п.2 ст.41 КЗпПУкраїни, договір про матеріальну відповідальність з ним не може бути укладений. Адміністрація підприємства не надала конкретних доказів його вини в скоєнні злочину, кваліфікацію дій робітника встановлює виключно вирок суду.

Стаття 43 Конституції України встановлює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч.2 ст.41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року роз'яснено, що звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Підставою для втрати довіри та звільнення позивача є акт раптової перевірки від 22.08.2017, в якому встановлені обставини, відповідно до яких машиністом тепловоза ОСОБА_5 були допущені грубі порушення вимог нормативних документів, а саме: вимог п. 3.12 "Інструкції локомотивній бригаді" № ЦТ-0106 від 22.11.2004 року, вимог п. 2.2, 2.3, 2.4 "Інструкції з технічного обслуговування електровозів і тепловозів в експлуатації" ЦТ-0056 від 27.12.2002, вимог наказу начальника депо "Про затвердження порядку контролю за збереженням та економним використанням паливо-енергетичних ресурсів на тягу поїздів" від 12.12.2016, № 59б-аг, вимог п.3 "Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту", погодженого 29 липня 1992 року з Радою профспілки та затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 січня 1993 року № 55, 22.08.2017 року на тепловозі 2ТЕ116-1538.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, посилаючись в своєму рішенні, саме на недоведеність відповідачем вчинення винних дій позивачем, визнав незаконним та скасував наказ щодо його звільнення. З даною позицією погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Посилання апелянта на не надання належної оцінки судом першої інстанції, обставинам при яких, позивач допустив перевитрату дизельного палива у розмірі 290 кг і відповідно до акту раптової перевірки від 22.08.2017 року на локомотиві 2ТЕ116-1538 були виявлені ємкості з дизельним пальним та пусті спресовані ємкості; акту про втручання в паливну систему локомотиву від 23.08.2017 року; звіту Дельти - СУ; показам свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, є хибними, оскільки вказаним доказам у справі надана відповідна оцінка, а саме, на думку суду попередньої інстанції, вони не доводять, вчинення позивачем у справі винних дій, які дають підстави для його звільнення у відповідності до п.2 ст.41 КЗпП України.

Окрім того, суд попередньої інстанції врахував положення ст.43 КЗпП України, про те, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. Лишеу разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Так відповідно до витягу з протоколу №22 від 15.09.2017 року засідання профспілкового комітету Мелітопольського локомотивного депо, «Розглянувши подання адміністрації Мелітопольського локомотивного депо на дачу згоди на розірвання трудового договору з машиністом тепловозу, цеху експлуатації структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» ОСОБА_5, постановлено не дати згоду на розірвання трудового договору на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, тому що даний робітник не підпадає під дію п.2 ст.41 КЗпП України, договір про його матеріальну відповідальність з ним не може бути укладений. Адміністрація не надала конкретних доказів вини робітника в скоєнні злочину, кваліфікацію дій робітника встановлює виключно приговор суду».

Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінити таке рішення на предмет аргументованості, достатності правового мотивування підстав звільнення працівника, наявності чи відсутності фактичних обставин, які дають підстави для розірвання трудового договору з працівником.

Оцінюючи зміст прийнятого рішення профспілкового комітету, суд першої інстанції, вважав його цілком обґрунтованим, і хоча обґрунтування викладено стисло, однак зміст його цілком зрозумілий та узгоджений з обставинами подій 22 серпня 2017 року та нормами трудового законодавства, з цими висновками погоджується і колегія суддів.

Посилання апелянта на ті обставини, що позивач у справі несе відповідальність за збереження локомотива та дизельного палива і є матеріально-відповідальною особою в розумінні КЗпП України є недоведеними, оскільки з наданих суду доказів не встановлено безпосереднє обслуговування позивачем у справі грошових, товарних чи культурних цінностей наданих під звіт.

Суд першої інстанції в рішенні встановлює, що мали місце порушення внутрішніх інструкцій та наказів щодо приймання-передачі тепловоза ОСОБА_5, проте, дані порушення не можуть бути підставою для звільнення позивача з роботи. Таким чином, суд погоджується з невідповідністю дій позивача певним нормативним актам, однак наголошує, що встановлені порушення не можуть тягнути за собою звільнення на підставі ч.2 ст.41 КЗпП України.

З вказаною позицією погоджується і суд апеляційної інстанції.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив всіх фактичних обставин, невірно застосував норми трудового законодавства, про відсутність підстав для задоволення позову зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, як на підстави своїх заперечень проти позову, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків. Не встановлено передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повна постанова складена 8 листопада 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков