КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 755/19918/15-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Астахова О.О.

06 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним, зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за Договором кредиту №10-29/338 від 26.05.2005 в розмірі 28 936,60 доларів США, по курсу НБУ на дату ухвалення судом рішення, яка складається із заборгованості за кредитом - 21 600,00 доларів США; заборгованості за відсотками - 5 141,98 доларів США; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 1 466,81 доларів США; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 727,81 доларів США та стягнути судові витрати по оплаті судового збору.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» та просив визнати недійсним договір кредиту №10-29/338 від 26 травня 2005 року.

Також ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та просила визнати договір поруки №02-10/1143 від 26 травня 2005 року припиненим.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року прийнято вищевказані зустрічні позови до спільного розгляду з первісним та об'єднано вимоги за зустрічними позовами в одне провадження з первісним позовом (т. 1, а. с. 172).

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1368/2018
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по кредиту - 21 361,52 доларів США, що по курсу НБУ становить 559 030,98 грн., відсотки за користування кредитом 5 141,98 доларів США, що по курсу НБУ становить 134 565,62 грн., судовий збір 6 935,97 грн., а всього 700 532,57 грн. В іншій частині - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа: ОСОБА_3про визнання кредитного договору недійсним - залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою - задоволено.

Визнано припиненим договір поруки № 02-10/1143 від 26 травня 2005 року укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3

Стягнуто з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_3 551,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення кредитної заборгованості із ОСОБА_2 та відмовити йому в задоволенні зустрічного позову скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування норм чинного законодавства та обставини, що є важливими для правильного вирішення справи.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що договір кредиту не відповідає чинному законодавству України, є несправедливим та повинен бути визнаним недійсним.

Зазначає, що банк позичальнику не надав повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору. Вказує, що в момент підписання договору кредиту, ОСОБА_2 був введений в оману Банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи обізнаними про розгляд справи.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи, не надавши підтвердження неможливості явки в судове засідання, яке колегією суддів відхилено.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2порушив зобов'язання встановлені договором щодо своєчасної та повної оплати заборгованості за кредитним договором, то вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та нарахованим відсоткам підлягають задоволенню. Відмовляючи у позовній вимозі щодо солідарного стягнення заборгованості по кредиту із відповідача ОСОБА_3 та задовольняючи зустрічний позов останньої, суд виходить з того, що порука є припиненою відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Зустрічні позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсними у зв'язку із порушенням прав споживача є необґрунтованими, недоведеними.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні кредитної заборгованості в солідарному порядку з ОСОБА_3 та задоволення зустрічного позову про визнання припиненим договір поруки не оскаржується, у зв'язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядається.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26 травня 2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 був укладений Договір кредиту №10-29/338, згідно з яким відповідачу було надано у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 43 200,00 доларів США, зі сплатою 11,5 відсотків річних, з кінцевим терміном повернення до 25 травня 2020 року. Погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків повинна була здійснюватись щомісячно до 15 числа відповідно до графіку погашення заборгованості (т. 1, а. с. 8-10).

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором від 26 травня 2005 року №02-10/1143 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладений договір поруки, згідно умов якого поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих санкцій у розмірі, в строки та порядку, передбачених договором кредиту №10-29/338 від 26 травня 2005 року (т. 1, а. с. 11-12).

06 грудня 2006 року та 15 квітня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладені додаткові угоди про внесення змін до договору кредиту №10-29/338 від 26.05.2005 року відповідно до яких зменшено відсоткову ставку за користування кредитом та встановлено її на рівні 10,9 % з 06 грудня 2006 року та 9,99% з 15 квітня 2008 року відповідно (т.1, а. с. 17).

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи 14 червня 2010 року відбулась зміна найменування юридичної особи на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», який став правонаступником щодо всіх прав та обов'язків АКБ СР «Укрсоцбанк» (т. 1, а. с. 19).

Факт виплати Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» коштів в розмірі 43 200,00 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ на момент виплати 218 160,00 грн. на поточний рахунок ОСОБА_2 підтверджується матеріалами справами та визнається сторонами (т. 1, а. с. 16).

Свої зобов'язання позивач виконав повністю, надавши відповідачу кредит у вказаному розмірі, однак ОСОБА_2 всупереч умов кредитного договору здійснював свої зобов'язання не належним чином, у зв'язку із чим у нього утворилась заборгованість.

Згідно розрахунку заборгованості, прострочена заборгованість у ОСОБА_2 станом на 23 березня 2015 року становить 28 936,60 доларів США, що складається із суми заборгованості за кредитом 21 600,00 доларів США, заборгованості за відсотками 5141,98 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту 1466,81 доларів США, пені за несвоєчасне повернення відсотків 727,81 доларів США (т.1, а. с. 3-7).

ПАТ «Укрсоцбанк» зазначив, що відповідачі свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконують, у зв'язку з чим звернувся до суду із відповідним позовом.

ОСОБА_2, звертаючись до суду із зустрічним позовом зазначив, що кредитний договір за своїм змістом не відповідає вимогам законодавства України, порушує права та законні інтереси позивача, як споживача фінансових послуг, що призвело до того, що позичальник, укладаючи кредитний договір, помилився щодо обставин, які мають істотне значення.

ОСОБА_3, звертаючись до суду із зустрічним позовом зазначила, що банк не реалізував своє право та не звернувся до поручителя з вимогою про сплату коштів, а тому договір поруки підлягає визнанню припиненим ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позичальник, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен належно їх виконувати.

Відповідно до висновку експерта №68/17 складеного 12 червня 2017 року ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернативна» за результатами проведення судово-економічної експертизи на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року заборгованість ОСОБА_2 по договору кредиту №10-29/338 від 26.05.2005 року складає 27 937,81 доларів США, в тому числі заборгованість по тілу кредиту 21 361,52 доларів США, заборгованість по відсоткам - 6306,29 доларів США (т. 2, а. с.12-31).

За наданими на дослідження матеріалами, ОСОБА_2 за період з 26 травня 2005 року по 16 жовтня 2015 року сплачено в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та відсотками 47 646,98 доларів США. Крім того, встановлено, що ОСОБА_2в межах договору кредиту №10-29/338 від 26.05.2005 проводилась оплата страхових платежів, пені, комісії.

За результатами дослідження сума заборгованості ОСОБА_2 по договору кредиту №10-29/338 від 26.05.2005 року, визначена у розрахунку ПАТ «Укрсоцбанк» щодо кредитної заборгованості станом на 23.03.2015 року підтверджується частково: в частині суми заборгованості за кредитом в розмірі 21 361,52 доларів США, в частині суми заборгованості за відсотками в розмірі 5 037,74 доларів США.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність стягнення із позичальника ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 визнати недійсним договір кредиту №10-29/338 від 26 травня 2005 року, колегія суддів вважає наступне.

Так, відповідно до вимог, визначених у ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу) і можуть перешкодити вчиненню правочину.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що кредитний договір може бути визнаний судом недійсним за умов доведеності позивачем факту істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку.

Положеннями ст. 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Кредитним договором чітко визначені кредитні умови, зокрема, положення про сплату усіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у графіку погашення кредиту.

Так відповідно до графіку погашення кредиту, який міститься в кредитному договорі, ОСОБА_2 зобов'язаний повернути за кредитом ПАТ «Укрсоцбанк» грошову суму визначену в грошовому еквіваленті у сумі 43 200 доларів США.

Враховуючи роз'яснення викладені у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та те, що зростання курсу долара США до гривні протягом строку дії кредитного договору, саме по собі не є достатньою підставою для визнання недійсними положень договору, відповідно до яких погашення кредиту повинно здійснюватись у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США.

Положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на встановлення у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, грошового еквівалента таких зобов'язань в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Банком не була надана письмова інформація споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Як вбачається з матеріалів справи, укладеним договором були передбачені розмір процентної ставки, розмір сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту.

ОСОБА_2 не довів того, що умови кредитного договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві.

Позичальник перед укладенням кредитного договору не був позбавлений можливості отримати юридичну допомогу, однак своїм правом не скористався, підписав кредитний договір, погодився з усіма його вимогами, у зв'язку з чим повинен належним чином їх виконувати.

Щодо доводів ОСОБА_2 про те, що умовами кредитного договору порушені його права як споживача, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону. Разом з тим, ні ст. 15, ні ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачають такий вид відповідальності як визнання недійсним договору внаслідок ненадання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію (послугу).

Тобто, навіть у разі ненадання в повному обсязі вказаної інформації така обставина сама по собі не може слугувати підставою для визнання недійсним кредитного договору.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки, відповідачем було надано фінансову послугу з дотриманням норм законодавства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Всі викладені в апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Отже, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08.11.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.І.Шахова