Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 682/1899/15-ц

провадження № 61-6325св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 лютого 2016 року у складі судді Мацюка Ю. І. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Пастощука М. М., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги банк обґрунтовував тим, що 12 серпня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 21 606,84 грн зі сплатою 15,99 % річних, строком до 13 серпня 2017 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит у порядку, на умовах та у строки, встановлені договором.

ОСОБА_3 належним чином не виконував зобов'язання за зазначеним кредитним договором, у результаті чого станом на травень 2015 року виникла заборгованість у сумі 26 591,67 грн, яку позивач просив стягнути на свою користь.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 лютого 2016 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 591,67 грн. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав зобов'язання за кредитним договором, надавши 13 серпня 2014 року позичальнику кредитні кошти в розмірі 21 606,84 грн, а відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість у сумі 26 591,67 грн, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, комісії та штрафу.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд зазначив, що доводи апеляційної скарги про відсутність належних доказів надання відповідачу кредиту є необґрунтованими, оскільки надана позивачем виписка за особовим рахунком, відкритим на ім'я ОСОБА_3 у ПАТ «Альфа-Банк», містить інформацію про надання кредиту за кредитним договором від 12 серпня 2014 року у сумі 21 606,84 грн, а тому є належним доказом надання відповідачу коштів за вищевказаним кредитним договором. Крім того, апеляційний суд звертав увагу на те, що право вимоги дострокового виконання боргових зобов'язань передбачено умовами кредитного договору, тому банком 28 квітня 2015 року направлялася вимога до відповідача про дострокове повернення кредитних коштів.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

ОСОБА_3 у касаційній скарзі посилався на те, що виписка з особового рахунку, надана позивачем, не може бути належним доказом надання йому кредиту. Також звертав увагу на те, що на день постановлення вищезазначеної ухвали Апеляційного суду, ПАТ «Альфа-Банк» втратив право вимоги до відповідача, оскільки згідно з договором факторингу від 21 червня 2016 року право вимоги за вказаним кредитним договором відступлено ТОВ «Кредитні ініціативи». Крім того, посилався на порушення судами норм процесуального права, які виявилися у ненаправлені на його адресу копій процесуальних документів, винесених судами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження.

У серпні 2017 року представником ПАТ «Альфа-Банк» подано заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що крім документів, які містяться в матеріалах справи, доказом укладення кредитного договору також є клопотання ОСОБА_3 від 12 серпня 2014 року про оформлення кредиту з метою погашення заборгованості за попереднім кредитним договором. Крім того, з 2014 року ОСОБА_3, підписавши кредитний договір та не отримавши, з його слів, коштів за вказаним договором, не звертався до банку з приводу невиконання умов договору, а до суду - із позовом про визнання вказаного договору неукладеним чи недійсним.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану справу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 12 серпня 2014 року між сторонами у справі укладено кредитний договір № 500955854, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит для погашення заборгованості за кредитним договором від 17 березня 2013 року № 500440402 в сумі 21 606,84 грн зі сплатою 15,99 % річних, строком до 13 серпня 2017 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та здійснити інші платежі в порядку, на умовах та у строки, що встановлені вказаним договором.

Відповідач належним чином не виконував зобов'язання за зазначеним кредитним договором, унаслідок чого станом на 13 травня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 26 591,67 грн, з яких: 21 606,84 грн - заборгованість за кредитом, 574,68 грн - проценти, 2 810,15 грн - комісія, 1600 грн - штраф.

28 квітня 2015 року банком на адресу ОСОБА_3 направлена вимога про дострокове погашення кредиту, яка позичальником залишена без виконання.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктом 15 розділу 2 кредитного договору передбачено право банку вимагати дострокового виконання зобов'язань позичальника за договором у випадку прострочення більш ніж на один місяць терміну сплати обов'язкового платежу за кредитом.

Факт укладення кредитного договору та передачі кредитних коштів позичальнику підтверджується анкетою-заявою ОСОБА_3 на отримання кредиту, кредитним договором від 12 серпня 2014 року та додатками до нього, випискою за особовим рахунком відповідача в ПАТ «Альфа-Банк» у період з 12 серпня 2014 року по 13 травня 2015 року.

Переглядаючи рішення міськрайонного суду, апеляційний суд перевірив доводи ОСОБА_3 та правильно зазначив, що відсутні підстави для скасування рішення міськрайонного суду в межах доводів апеляційної скарги, оскільки факт укладення між сторонами кредитного договору, наявність заборгованості за вказаним договором у зв'язку з невиконанням позичальником взятих на себе кредитних зобов'язань підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що суди в порушення частини третьої статті 222 ЦПК України не направили на адресу відповідача копії ухвали Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2016 року про скасування заочного рішення та копії оскаржуваних рішень, не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідача було належним чином повідомлено про скасування за його заявою заочного рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 серпня 2015 року та призначення справи до судового розгляду на 09 лютого 2016 року, що підтверджується телефонограмою від 27 січня 2016 року та повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 67-71), також відповідачу за місцем реєстрації та фактичним місцям проживання направлялися копії рішення суду першої інстанції, проте відповідач їх не отримував та кореспонденція поверталася на адресу суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Крім того, факт направлення відповідачу ухвали суду апеляційної інстанції підтверджується супровідним листом, який міститься в матеріалах справи (а. с. 187).

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання ОСОБА_3 про те, що ПАТ «Альфа-Банк» втратив право вимоги до нього за кредитним договором від 12 серпня 2014 року у зв'язку з відступленням указаних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі договору факторингу від 21 червня 2016 року, з огляду на те, що на момент подачі позовної заяви до суду та ухвалення рішення суду першої інстанції ПАТ «Альфа-Банк» ще не відступив право вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи», а тому правомірно звернувся до суду за захистом своїх прав. Крім того, обставини передачі права вимоги не підтверджені заявником.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик