Справа № 310/7156/17
РІШЕННЯ

Іменем України

17 квітня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Черткової Н.І., за участю секретаря судового засідання Димової Л.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача- Чабан Р.П., представника відповідача ОСОБА_2, третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позивач мотивував позов тим, що він є власником однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 буд. № 234 в м. Бердянську Запорізька обл. На теперішній час в квартирі мешкає ОСОБА_5, яка не є членом його родини.

Позивач вказав, що 07 жовтня 2015 року вони з ОСОБА_6 уклали шлюб та зазначив, що вказана квартира є однокімнатною та унеможливлює проживання його родини з відповідачем по справі.

ОСОБА_4 зазначив, що у відповідача є рідна донька та онуки, в яких є власне житло, та які мають змогу прийняти відповідача.

Квартира є єдиним житлом, в котрому позивач може проживати окремо зі своєю дружиною ОСОБА_6

Позивач вказав, що між ними з відповідачем жодних домовленостей про порядок користування житловим майном не встановлено, тому вважає, що через відсутність родинних зв'язків та домовленості (договорів оренди немає) визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, є законним.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали та дали пояснення, що з моменту купівлі спірної квартири, з 1999 року тільки відповідач мешкав в ній, хоча квартира була оформлена на позивача, а придбана за кошти відповідача, тільки відповідач користувався нею, сплачував комунальні платежі, що робить і по теперішній час.

Крім нього, зараз в квартирі мешкає його донька ОСОБА_3 та онука, донька ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_4, позивач в спірній квартирі ніколи не мешкав, комунальні платежі не сплачував.

Третя особа ОСОБА_3 також заперечувала проти задоволення позову і дала пояснення, аналогічні ОСОБА_5

Також додатково пояснила, що спірна квартира була придбана нею і позивачем в 1999 році, в період зареєстрованого між ними шлюбу, тому, як слід, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Вона, як співвласник спірної квартири вимог до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням не заявляла.

Суд, заслухав учасників справи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.05.1999 року, посвідченого Бердянською регіональною товарною біржею «Нерухомість», зареєстрованого державним реєстратором Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області 02.10.2014 року, квартира 219, яка розташована за адресою: м. Бердянськ, пр. Пролетарський, буд. 234 належить на праві власності позивачу ОСОБА_4

З»ясовано, що квартира придбана ОСОБА_4 в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3

Судом встановлено, що з моменту придбання квартири в квартиру в якості члена сім»ї власника вселилася матір ОСОБА_3 ОСОБА_5, яка і мешкає в ній до теперішнього часу.

Та обставина, що ОСОБА_5 вселилася в квартиру в якості члена сім»ї власника і за згодою ОСОБА_4 і ОСОБА_3, як його дружини, підтверджено письмовими доказами: по-перше, доказами, які підтверджують родинні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, що остання є її матір»ю і у відповідності до ч.2 ст. 64 ЖК України відноситься до кола членів сім»ї власника житла.

Відповідач зареєстрована в спірному приміщенні з 20.01.2000 року, що підтверджується довідкою № 4464 від 06.11.2017 року та довідкою про реєстрацію відповідача № 4491 від 09.11.2017 року.

Тобто, судом з»ясовано, що відповідач вселився та був зареєстрований в зазначеному приміщенні, як член сім'ї власника даної квартири, будучи на момент реєстрації місця проживання тещою позивача, за згодою такого власника, а відтак на законних підставах набув право на проживання та користування цим приміщенням.

Згідно зі ст. 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло.

Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 150 ЖК України встановлено, зокрема, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Позивач, вважає, що з моменту припинення шлюбних відносин між ним та донькою відповідача, а також реєстрації ним 07.10.2015 року другого шлюбу, відповідач перестав бути членом його родини, а відтак на думку позивача, втратив право користування спірним приміщенням.

Таке твердження позивача є хибним та не відповідає ні положенням діючого законодавства України, ні сталій судовій практиці.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 156 ЖК України зазначено, що до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу, яка в свою чергу, передбачає, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін, комунальні послуги береться крім, квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначені угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Варто відзначити, що будь-яких угод між позивачем та відповідачем про безоплатне або платне користування спірним приміщенням не укладалось, про що зазначено в позові самим позивачем.

Більш того, з моменту реєстрації в спірному приміщенні і по даний час, саме відповідач сплачує комунальні послуги, проводить поточний ремонт, підтримує приміщення в належному стані та оформлює субсидію, що підтверджено оригіналами квитанцій про сплату комунальних послуг та довідками про призначення субсидії.

Таким чином, розірвання шлюбу чи наявність інших фактів, що свідчать про вибуття особи зі складу сім'ї власника житла, не позбавляють таку особу права проживати у житловому приміщенні.

Предметом позову є визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним приміщенням, але позивачем не правильно зазначено правове обґрунтування позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з наведеного, лише при доведеності факту не проживання без поважних причин відповідача більше року у спірному приміщенні, він може бути визнаний таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням на підставі цієї норми.

Однак, жодних доказів того, що відповідач впродовж такого терміну (понад 1 рік) не проживає в спірному приміщенні без наявності поважних причини, позивачем не надано.

Більш того, в позовній заяві позивач підтверджує, що відповідач фактично на даний час проживає в спірній квартирі.

Факт постійного проживання відповідача в спірному приміщенні підтверджений актом про проживання від 17.11.2017 року, актом про реєстрацію водоміру від 18.03.2014 року за адресою: пр.-т. Пролетарський, 234, кв. 219, м. Бердянськ, Запорізька область, складеного за підписом відповідача, судовим наказом від 12.11.2014 року по справі № 310/8862/14-ц про стягнення, саме з відповідача заборгованості за природний газ.

Крім того, ці обставини, що саме відповідач з моменту придбання квартири і до теперішнього часу мешкає в спірній квартирі підтвердили свідки, опитані судом ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Підставою позову зазначена ст.391 ЦК України, згідно положень якої, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Але позивачем не надано судові жодного доказу, що відповідач чинить йому перешкоди в користуванні власністю.

Навпаки, судом встановлено, що за згодою позивача відповідач став жити в спірному приміщенні, сам позивач не мешкав там добровільно, ніяких перешкод відповідач для його мешкання в квартирі не чинив.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд також взяв до уваги, що спірна квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та належить їм на праві спільної сумісної власності, розподілу майна подружжя не проводилося, тобто правовий режим нерухомого майна не змінювався.

ОСОБА_3, як співвласник майна, на теперішній час також мешкає в квартирі, позовних вимог до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням не заявляла, взагалі не заперечує проти користування відповідачем спірним приміщенням та мешканням його в квартирі.

На підставі ст.ст. 316, 391, 405 ЦК України, 150,156 ЖК України та керуючись ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування однокімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_2, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 ЦПК України рішення суду, що набрало законної сили, є обовязковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом предявлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 27 квітня 2018 року.

Суддя: