АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/4862/16-ц 22-ц/774/276/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/4862/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідачі ОСОБА_2, Публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант-Авто»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2017 року, яке ухвалено суддею Рибаковою В.В. о 08 годині 50 хвилин у місті Нікополі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, посилаючись на те, що 09.09.2013 року о 10 годині 20 хвилинпо пр. Трубників у м. Нікополь сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1, під її керуванням, та який належить їй на праві власності та автомобілем ВАЗ 2107, реєстраційний номер НОМЕР_2, яким керував відповідачОСОБА_2. Внаслідок вказаної дорожньо транспортної пригоді її автомобіль зазнав механічних пошкоджень.

Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.09.2013 року відповідача було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Позивача також було притягнуто до адміністративної відповідальності за ознаками ст.124 КУпАП. Однак, постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.11.2013 року постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.10.2013 року, якою її було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП скасовано, провадження у справі про притягнення її до адміністративної відповідальності закрито за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, тобто винним у дорожньо-транспортній пригоді є відповідач.

Просила суд: стягнути з відповідача у відшкодування матеріальної шкоди 21213 грн. 00 коп., а також понесені судові витрати.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.04.2017 року залучено до участі у справі співвідповідачем Публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (а.с.51).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди 21212 грн. 00 коп. та судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку відповідача, він є неналежним відповідачем у справі, оскільки його цивільно-правова відповідальність була застрахована, а тому завдані збитки має відшкодовувати Публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант-Авто». Крім того, зазначає, що суд не оглянув жодного оригіналу документів, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, а тому відсутні підстави вважати, що розмір завданих збитків доведений належними доказами.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_3.

ОСОБА_4 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_3.

Заслухавши суддю - доповідача, відповідача ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, позивача ОСОБА_1, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її залишити без задоволення, а рішення суду без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 09.09.2013 року о 10.20 год. водій ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, керуючи автомобілем НОМЕР_3, в м. Нікополь по пр. Трубників, навпроти буд. 38, зі сторони вул. ОСОБА_5, по напрямку вул. Херсонської не обрав безпечну швидкість руху та безпечний боковий інтервал, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_4, під керуванням водія ОСОБА_1, який рухався прямо в лівій смузі руху і не виконував жодного маневру, як то перестроювання.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди (надалі по тексту ДТП) обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження, потерпілі відсутні. Даними діями ОСОБА_2 порушив п. 12.1, 12.3, 13.1 ПДР України, у звязку з чим постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.09.2013 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. на користь держави (а.с.66-68).

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.11.2013 року на підставі п.1 ст.247 КУпАП України закрито провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП України за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.10,73-75).

Таким чином, особою винною у вищевказаному ДТП є відповідач по справі ОСОБА_2 і зазначені обставини ним в апеляційній скарзі не заперечуються.

ОСОБА_4 виконаних робіт № 3А-01442 від 01.11.2013 року (а.с.11), вартість ремонту транспортного засобу «Volkswagen Passat», н/з НОМЕР_1, склала 21212 грн. 00 коп.

ОСОБА_6 № АЕ/0589178 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.23,35), цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована Публічним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (надалі ПАТ «УСК «Гарант-Асто»).

Забезпеченим транспортним засобом був ВАЗ-2107, номерний знак НОМЕР_2, номер кузова (шасі) XTA210720J0408148, 1988 року випуску та, відповідно до полісу, страховик забезпечує відшкодування шкоди, заподіяної третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Ліміт відповідальності: за шкоду, заподіяну життю і здоровю (на одного потерпілого) 100 000 грн.; за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) 50 000 грн.; франшиза 0 грн. Строк дії ОСОБА_6 з 11 год. 00 хв. 03.12.2012 року до 02.12.2013 року включно (а.с.23).

Позивач зверталась до ПАТ «УСК «Гарант-Асто», надавши всі необхідні для цього документи, однак жодних виплат їй так проведено і не було.

ОСОБА_6 інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.37-47) щодо ПАТ «УСК «Гарант-Асто» порушено справу про банкрутство.

До теперішнього часу страхове відшкодування позивачу не виплачено.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції керувався ст.ст. 1166, 1187 ЦК України та виходив з того, що ОСОБА_2 є винним в спричиненні дорожньо-транспортної пригоди, а тому й повинен нести відповідальність за заподіяну з його вини матеріальну шкоду позивачу в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166 - 1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон N 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).

ОСОБА_6 зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22 - 31, 35, 36 Закону N 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик).

Разом з тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, унаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

ОСОБА_6 із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий може відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Позивач ОСОБА_1 заявила вимоги про відшкодування шкоди в повному обсязі саме до відповідача ОСОБА_2, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про покладення на останнього обовязку відшкодувати позивачу завдану шкоду і доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо невірного визначення судом розміру відшкодування завданої шкоди, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями» діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 1192 ЦК України визначено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, відповідно до частини першої якої, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

ОСОБА_6 з розясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди від 27 березня 1992 року № 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обовязку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому, на його вимогу, відшкодовуються неодержані доходи у звязку із заподіянням шкоди майну.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, вартість ремонту транспортного засобу «Volkswagen Passat», н/з НОМЕР_1, становить 21212 грн. 00 коп., і ці кошти були сплачені позивачем у повному обсязі 01 листопада 2013 року, що підтверджується товарним чеком ФОП ОСОБА_7 (а.с. 11, 106-108), тобто розмір матеріальних збитків, заподіяних власнику автомобіля НОМЕР_5, в результаті його пошкодження при ДТП складає 21212 грн. 00 коп., а тому доводи апеляційної скарги щодо не доведення позивачем заявлених позовних вимог колегією суддів відхиляються

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоовлення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: