Справа № 147/398/17
Провадження № 22-ц/772/733/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 рокуСправа № 147/398/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.

суддів: Стадника І.М., Войтка Ю.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження справу № 147/398/17 за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 24 січня 2018 року, ухвалене у складі судді Волошина І.А.,

встановив:

В травні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до ОСОБА_3 Д,М. про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 19 листопада 2012 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У звязку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 31 березня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 34689,08 грн., яка складається з 3987,6 грн. тіло кредиту, 25453,82 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 3119,61 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи 500 грн. (фіксована частина), 1628,05 грн. (процентна складова).

Виходячи з чого просив стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 24 січня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 19 листопада 2012 року в сумі 30541, 42 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 3987,60 грн.; 25453,82 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 1100 грн. - за пенею та комісією.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1408,64 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів розміру заборгованості, а саме первинних розрахунково-касових документів, а також суд першої інстанції не взяв до уваги, що строк дії картки закінчився 20 листопада 2013 року, інших карток відповідач не отримував, а суд не досліджував обставин продовження дії картки, доказів погашення відповідачем заборгованості після 21 листопада 2013 року не надано.

У строк, визначений судом, ПАТ КБ «ПриватБанк» відзив на апеляційну скаргу не надіслав.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено суму заборгованості за тілом кредиту та відсотками, з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності пеню стягнуто в межах річного строку позовної давності, тоді як у задоволенні вимог про стягнення штрафів відмовлено, з підстав, що це порушує положення ст. 61 Конституції України, якою встановлено заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а саме строків виконання грошових зобов'язань. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав в межах трирічного строку позовної давності, з урахуванням, що останній платіж на погашення заборгованості було сплачено 01 жовтня 2014 року, а позовна заява подана 04 травня 2017 року.

З таким висновок суду першої інстанції в повній мірі погодитися неможливо.

Відповідно до частин першої - пятої ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, та не заперечується сторонами, що 19 листопада 2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, позичальнику надано кредитні кошти в сумі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 20,40% річних за користування кредитом та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Памяткою клієнта, «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», становлять між ним і банком договір про надання банківських послуг. Також підписуючи заяву, відповідач підтвердив, що ознайомлений і згоден з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Банком виконані зобовязання по наданню кредитних коштів, що підтверджується розрахунком заборгованості за період з 19 листопада 2012 року по 31 березня 2017 року, доданим позивачем до позовної заяви (а.с.6-7).

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобовязань з кредитним договором, утворилася заборгованість, яка згідно з наданим розрахунком станом на 31 березня 2017 року, становила 34689,08 грн., яка складається з 3987,6 грн. тіло кредиту, 25453,82 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 3119,61 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи 500 грн. (фіксована частина), 1628,05 грн. (процентна складова).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки відповідачем порушено зобовязання щодо погашення заборгованості за кредитом, право банку підлягає захисту шляхом стягнення виниклої заборгованості у судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 81-83 ЦПК.

Відповідачем не заперечується факт користування кредитними коштами, а також виконання зобов'язань шляхом погашення заборгованості за кредитом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наданий розрахунок заборгованості за період з 19 листопада 2012 року по 31 березня 2017 року є належним та допустимим доказом у справі, який не спростовано відповідачем, клопотань про витребування у відповідача інших доказів на підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_3 не заявляв.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з таким позовом в межах строку позовної давності.

Так, гідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як видно з наданого розрахунку, ОСОБА_3 в період з 19 листопада 2012 року до 20 травня 2014 року належним чином виконував зобов'язання за кредитним договором, заборгованість за кредитом, відсотками, пенею і штрафами відсутня, а починаючи з 26 травня 2014 року відповідачу починає нараховуватись заборгованість за кредитом та відсотками, тобто порушено право відповідача, з яким пов'язане виникнення права на позов.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до Умов до кредитного договору (довідка про умови кредитування), погашення кредиту та процентів за його використання здійснюється до 25 числа кожного місяця, наступного за датою виникнення заборгованості ( а.с.9)

Останній платіж здійснено 01 жовтня 2014 року в розмірі 30,39 грн. , а позовна заява подана 04 травня 2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України.

Доводи відповідача про те, строк дії картки закінчився 20 листопада 2013 року, нової кредитної картки з встановленим лімітом він не отримував, а тому кредитний договір не міг бути пролонгований, а погашення в розмірі 30, 39 грн. після закінчення строку дії картки було неможливим, не підтверджено жодними доказами у справі, доводів позивача про дію договору відповідачем не спростовано.

Таким чином, обгрунтованим є висновок суду про доведеність розміру заборгованості за тілом кредиту в сумі 3987,6 грн.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність вимог про стягнення пені в сумі 1100 грн., оскільки такий висновок ґрунтується на умовах кредитного договору, які не заперечуються відповідачем та положенні п. 1 ч.2 ст. 258 ЦК України, якою встановлено спеціальну позовну давність для стягнення неустойки (штрафу, пені) в один рік.

При вирішенні вимог про стягнення штрафів суд першої інстанції правильно виходив з того, що стягнення пені і штрафів є одним видом цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення недотримання строків виконання грошових зобовязань, що суперечить вимогам ст. 61 Конституції України.

Водночас колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення відсотків в сумі 25453, 82 грн., з таких підстав.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п.1.1.3.2.3 банк має право здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобовязаний не менше ніж за сім днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку, згідно з п. 1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом семи днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду із змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну карту кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням і без попереднього повідомлення клієнта.

Водночас, відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Така правова позиція висловлена у висновку Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Як видно з наданого позивачем розрахунку, з 01 вересня 2012 року розмір процентної ставки було збільшено з 20, 40 % до 34,80%, а з 01 квітня 2015 року до 43, 20% річних, проте доказів належного повідомлення позичальника про збільшення процентної ставки банком не надано.

Посилання позивача на те, що повідомлення про збільшення процентної ставки здійснюється шляхом надання виписки по рахунку, отримання якої відповідно до п. 1.1.2.3 Умов і правил надання банківських послуг належить до обовязків позичальника суперечить вищевказаним нормам законодавства.

Оскільки збільшення відсоткової ставки відбулося в односторонньому порядку без повідомлення позичальника у встановленому законом порядку, нарахування відсотків за ставкою 34,80 % та 43,20 % є неправомірним.

Виходячи з чого, заборгованість за відсотками за користування кредитом повинна розраховуватися з 20,40 % річних.

Суд першої інстанції на дані обставини уваги не звернув, норми закону, які регулюють спірні правовідносини, не застосував, та дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 25453,82 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом.

Згідно з наданим розрахунком за період з 20 травня 2014 року по 31 серпня 2014 року включно розмір заборгованості за відсотками становив 272,96 грн.

З розрахунку 20,40% річних на залишок заборгованості, розмір процентів з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2017 року становить 2130 грн. ( 3987,60 грн. * 20,40% /360 * 943 дні прострочки).

Таким чином, заборгованість за відсотками з 20 травня 2014 року по 30 квітня 2017 року становить 2402,96 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції неповно зясував обставини справи, не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, в звязку з чим та відповідно до ст. 376 ЦПК України рішення підлягає зміні.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.10 цієї ж статті при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням суми задоволених позовних вимог, з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 345,49 грн. пропорційно до розміру задоволеної частини вимог, а з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволеної частини вимог апеляційної скарги в розмірі 1811,28 грн.

Виходячи з положень ч.10 ст. 141 ЦПК України остаточно з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1465,79 грн.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 24 січня 2018 року змінити.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2

зареєстрованого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, , рах. № 3111 (для погашення заборгованості), МФО № 305299, заборгованість за кредитним договором б/н від 19 листопада 2012 року в сумі 7490,56 грн. (сім тисяч чотириста девяносто гривень 56 коп.), яка складається з: 3987,60 грн. (три тисячі девятсот вісімдесят сім гривень 60 коп.). - заборгованість по тілу кредиту; 2402,96 грн. (дві тисячі чотириста дві гривні 96 коп.) - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1100 грн. (одна тисяча сто гривень) - заборгованості за пенею та комісією.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 1465,79 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_2

Судді: /підпис/ ОСОБА_4

/підпис/ ОСОБА_5

Згідно з оригіналом: