Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 612/490/16-ц

провадження № 61-22400св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2016 року у складі судді Масло С. П. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Кіпенка І. С., Кружиліної О. А., Пшенічної Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначила, що 19 червня 2014 року між нею та ОСОБА_5 укладений договір позики, відповідно до якого вона отримала в останнього в борг грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн, що еквівалентно 8 500,00 доларів США та зобов'язалася їх повернути у строк до 19 червня 2015 року. На забезпечення виконання зобов'язання за зазначеним договором, 19 червня 2014 року між цими ж сторонами укладений договір іпотеки, за умовами якого вона передала в іпотеку належну їй на праві власності нежитлову будівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» загальною площею 43,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У жовтні 2015 року їй стало відомо, що державним реєстратором реєстраційної служби Близнюківського районного управління юстиції Мацюк Т. Т., у порушення чинного законодавства, на підставі договору іпотеки зареєстровано право власності на будівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за ОСОБА_5, який 16 жовтня 2015 року продав зазначене нежитлове приміщення ОСОБА_4

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2016 року рішення державного реєстратора реєстраційної служби Близнюківського районного управління юстиції Мацюк Т. Т. про державну реєстрацію права власності на будівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за ОСОБА_5 визнано неправомірним та скасовано.

Враховуючи наведене, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просила витребувати у ОСОБА_4 на її користь нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» загальною площею 43,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2016 року позов задоволено. Витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» загальною площею 43,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірне нерухоме майно вибуло із володіння власника - ОСОБА_3 поза її волею.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що факт вибуття спірного майна з володіння позивача поза її волею підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили.

У лютому2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що позивач із власної волі передала в іпотеку належне їй нежитлове приміщення, що виключає можливість витребування цього майна у добросовісного набувача. Позивач не надала суду допустимих та достатніх доказів того, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння поза її волею, оскільки стаття 388 ЦК України містить вичерпний перелік підстав для витребування майна. Крім того, висновки апеляційного суду про те, що факт вибуття спірного майна з володіння позивача поза її волею підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили, є безпідставними, оскільки такі висновки у жодному рішенні, які містяться у матеріалах справи, не встановлені. Судами не надано оцінки доказам відповідача про те, що договір іпотеки, як і договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог) не визнано недійсним, не оскаржене та не скасоване, при тому, що саме за цим правочином відбувся перехід права власності до третьої особи. Незважаючи на те, що Харківським апеляційним адміністративним судом скасоване рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності у зв'язку з недотриманням процедури проведення такої реєстрації, не можна вважати, що були скасовані підстави для передачі права власності третій особі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду указану справу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 19 червня 2014 року ОСОБА_3 отримала борг у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн, що еквівалентно 8 500,00 доларів США та зобов'язалася їх повернути у строк до 19 червня 2015 року, що підтверджується договором позики.

На забезпечення виконання зобов'язання за зазначеним договором, 19 червня 2014 року між цими ж сторонами укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку належну їй на праві власності нежитлову будівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» загальною площею 43,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із пунктом 6.1 договору іпотеки, у випадку порушення (невиконання чи неналежне виконання) іпотекодавцем зобов'язань за договором позики, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки (нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1») шляхом отримання як іпотекодержатель права власності на цей предмет іпотеки. При цьому договір іпотеки є прямою підставою для здійснення реєстрації права власності на вказану нерухомість.

Рішенням державного реєстратора реєстраційної служби Близнюківського районного управління юстиції Мацюк Т. Т. від 17 вересня 2015 року № 24500418 здійснена державна реєстрація права власності на будівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за ОСОБА_5 на підставі договору іпотеки від 19 червня 2014 року.

16 жовтня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_4 придбав нежитлову будівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» загальною площею 43,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2016 року, яка набрала законної сили, адміністративний позов ОСОБА_3 до реєстраційної служби Близнюківського районного управління юстиції Державного реєстратора прав на нерухоме майно та їх обтяжень Мацюк Т. Т., третя особа - ОСОБА_5, про скасування рішення, задоволено. Скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Близнюківського районного управління юстиції Мацюк Т. Т. про державну реєстрацію права власності на будівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за ОСОБА_5 на підставі договору іпотеки від 19 червня 2014 року.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 12 липня 2016 року, яким ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні її позову до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ін. про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, встановлено, що після скасування рішення державного реєстратора реєстраційної служби про державну реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на будівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», ОСОБА_3 та ОСОБА_5 повернулися у попередній стан, який існував до цієї події, тобто ОСОБА_3 повернувся титул власника приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1». Підставою для відмови у задоволенні позову зазначено, що позивач неправильно обрала спосіб захисту свого права власності, роз'яснено право звернення до суду із віндикаційним позовом, відповідно до вимог статті 388 ЦК України.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, згідно із вимогами зазначених статей та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті саме особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вищезазначеними судовими рішення, які набрали законної сили, встановлено, що державну реєстрацію права власності на будівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за ОСОБА_5 на підставі договору іпотеки від 19 червня 2014 року, проведено незаконно та скасовано таку реєстрацію, після чого до ОСОБА_3 повернувся статус власника спірного нежитлового приміщення.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, та дійшов обґрунтованого висновку про порушення права власності позивача та необхідність витребування на її користь спірного нежитлового приміщення, яке вибуло з володіння останньої поза її волею.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не надала суду допустимих та достатніх доказів того, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння поза її волею, оскільки як договір іпотеки, так і договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог) не визнано недійсним, не оскаржене та не скасоване, при тому, що саме за цим правочином відбувся перехід права власності до третьої особи, не заслуговують на увагу, оскільки рішеннями судів, які набрали законної сили встановлені факти, які підтверджують, що

позивач є власником спірного нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», яке вибуло із її володіння поза її волею.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що у відповідності до статті 400 ЦПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик