Провадження № 2/522/2590/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління державного казначейства України в Одеській області, Прокуратури Одеської області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 14.12.2017 року звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Державного казначейства України в Одеській області та прокуратури Одеської області, та уточнивши суму відшкодування в звязку з інфляцією, просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на його користь матеріальну шкоду, завданої йому незаконними діями органів дізнання попереднього слідства, прокуратури і суду, в розмірі 368091,80 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що він, ОСОБА_1, працював в Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю в Одеській області на посаді: з 07.07.2011р. по 21.07.2011р.- начальника Приморського відділу територіального управління з контролю за будівництвом обєктів м. Одеси; з 22.07.2011 р. по 31.01.2012 р.- заступника начальника інспекції начальника територіального управління з контролю за будівництвом обєктів Одеської області.

11.01.2012 року слідчий в ОВС відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь прокуратури Одеської області радник юстиції ОСОБА_2 порушив кримінальну справу стосовно нього за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України - одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, у будь-якому вигляді хабара за виконання в інтересах третьої особи, будь-якої дії з використанням наданої влади, за попередньою змовою групою осіб. У цей же день, 11.01.2012 року в 19 годин він був затриманий у порядку ст. 106, 115 УПК України, 12.01.2012 р. притягнутий як обвинувачений та утримувався під вартою до 19.01.2012 року, з подальшим вибранням міри запобіжного особистого зобовязання. 23.01.2012 року слідчим винесена постанова про відсторонення ОСОБА_1 від посади. 24.01.2012 року постанова санкціонована заступником прокурора Одеської області. Відповідно до указаної постанови, наказом голови Державної архітектурно-будівельної інспекції України №17 «ТО» від 01.02.2012 року ОСОБА_1 з 01.02.2012 року відсторонений від виконання повноважень. 31.07.2013 року позивач був звільнений з посади заступника начальника інспекції начальника територіального управління з контролю за будівництвом обєктів Одеської області у звязку зі зміною штатної чисельності, структури та штатного розпису. 12.01.2012 року слідчий в ОВС відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь прокуратури Одеської області радник юстиції ОСОБА_2 виніс постанову та притягнув ОСОБА_1, як обвинуваченого у кримінальній справі №003, предявивши йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України. На попередньому слідстві та в суді позивач вину в здійсненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, не визнавав, більше того, вважав, що робітниками правоохоронних органів , відносно нього здійснена провокація взятки.

08.12.2016 року Приморський районний суд м. Одеси виніс окрему постанову, якою звернув увагу прокурора Одеської області на виявленні судом порушення прав громадян та інших порушень норм КПК України (в редакції 1960 року), допущених при проведені досудового слідства по кримінальній справі № 003 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України. 24.11.2016 року державний обвинувач - прокурор Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_3 виніс постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальній справі відносно ОСОБА_1 та передав її до суду. Вказана постанова була розглянута в судовому засіданні і 08.12.2016 року Приморський районний суд м. Одеси виніс постанову, якою кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 по ст. 368 ч.3 КК України, закрито на підставі ч.2 ст.282 КПК України (в редакції 1960 року) в звязку з відмовою прокурора від обвинувачення за недоказанністю участі обвинуваченого в здійсненні злочину. Запобіжний захід відносно позивача особиста порука , була відмінена. Указана постанова вступила в силу 15. 12.2016 року. Отже, позивач посилався на те, що він незаконно перебував під слідством та судом 58 місяців 27днів, з яких безпосередньо під вартою 8 днів.

У результаті відсторонення від посади, він втратив роботу, заробіток та можливість утримувати себе та свою сімю. Йому причинено матеріальну шкоду у вигляді втраченого середнього заробітку за час притягнення до кримінальної відповідальності, утримання під вартою та відсторонення від посади з 11.01.2012 року по 31.07.2013 року.( по день звільнення).

З урахуванням викладеного, з посиланням ст. 56, Конституції України, ст. 16, 1176ЦК України, п.1 ,3,4,5 ст.3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", Положенням про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41,Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», Положення про Державну казначейську службу України, просив відшкодувати завдану матеріальну шкоду у розмірі 368091,80 (триста шістдесят вісім тисяч девяносто одна грн. 80 коп.) При цьому, вважає, що розрахунок матеріальної шкоди має бути здійсненний, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» вiд 1 грудня 1994 р. № 266/94-ВР, який досить детально регулює, зокрема, питання, повязані з незаконним відстороненням громадянина від роботи. Так, відповідно до положень цього Закону шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного відсторонення від роботи (посади), підлягає відшкодуванню.

Відшкодування заробітку в разі незаконного відсторонення від роботи провадиться за рахунок коштів державного бюджету, а розмір суми визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади).

Відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 Обчислення середньої заробітної плати, в даному випадку, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Тобто враховується середньомісячна заробітна плата за 2-а календарні місяці листопад і грудень 2011 року.

На підставі архівних документів - архівної довідки, копії особистого рахунку за січень грудень 2011 року, копії облікової картки застрахованої особи, квитків нарахувань заробітної плати , довідки про нарахований дохід, ТОВ «Аудиторська фірма Аналітик-Аспект» код 37089812, проведені розрахунки середньої заробітної плати ОСОБА_1 за листопад-грудень 2011року, яка складає 7936,595грн. Станом на 01.05.2018 року з урахуванням індексу інфляції відшкодування матеріальних збитків, відповідно до розрахунків ТОВ «Аудиторська фірма Аналітик-Аспект» становить 357 694, 05 грн. які в подальшому двічі, поданими заявами збільшенні з урахуванням індексу інфляції на 01.10.2018р. до 368091,80 грн. (триста шістдесят вісім тисяч девяносто одна грн. 80 коп.).

04.06.2018 року від представника позивача до суду надійшло уточнення до позовної заяви від 14.12.2017 року в звязку з розрахунками ТОВ «Аудиторська фірма Аналітик-Аспект» та збільшенням суми відшкодування.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Посилалися на аналогічну Постанову Верховного Суду від 12 квітня 2018 року по справі № 501/4890/15-ц, провадження №61-12710св18.

Представник прокуратури Одеської області у судових засіданнях позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, підтримавши пояснення, наданні у письмових запереченнях.

Представники Головного управління Державного казначейства України в Одеській області та Державної казначейської служби України у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином.

У матеріалах справи маються письмові заперечення представника головного управління ДКС України в Одеської області, відповідно до яких позовні вимоги не визнає та просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Дослідивши матеріали справи, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд прийшов до висновку про задоволення позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю в Одеській області на посаді:

з 07.07.2011р. по 21.07.2011р.- начальника Приморського відділу територіального управління з контролю за будівництвом обєктів м. Одеси;

з 22.07.2011 р. по 31.01.2012 р. заступника начальника інспекції начальника територіального управління з контролю за будівництвом обєктів Одеської області.

11.01.2012 року слідчий в ОВС відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь прокуратури Одеської області радник юстиції ОСОБА_2 порушив кримінальну справу №003 стосовно позивача за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, у будь-якому вигляді хабара за виконання в інтересах третьої особи, будь-якої дії з використанням наданої влади, за попередньою змовою групою осіб .

У цей же день, 11.01.2012 року в 19 годин позивач був затриманий слідчим у порядку ст. 106, 115 КПК України, 12.01.2012 р. притягнутий як обвинувачений.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 19.01.2012 року відносно позивача була обрана міра запобіжного заходу підписка про невиїзд.

Також судом встановлено, що 23.01.2012 року слідчим в ОВС відділу з розслідування щодо корупційних діянь прокуратури Одеської області радником юстиції ОСОБА_2 винесено постанову, якою позивача відсторонено від займаної посади начальника територіального управління з контролю за будівництвом обєктів Одеської області заступника начальника Інспекції ДАБК в Одеській області на час провадження досудового та судового слідства.

24.01.2012 року постанова санкціонована заступником прокурора Одеської області. Відповідно до указаної постанови, наказом голови Державної архітектурно-будівельної інспекції України №17 «ТО» від 01.02.2012 року позивач з 01.02.2012 року був відсторонений від виконання повноважень на час досудового слідства і розгляду справи у суді.

Суд вбачає, що наказом ДАБІ України №85 від 26.07.2013 року позивач 31.07.2013 року був звільнений з посади заступника начальника інспекції начальника територіального управління з контролю за будівництвом обєктів Одеської області у звязку зі зміною штатної чисельності, структури та штатного розпису.

Підставами наказу зазначено заяву ОСОБА_1 від 09.07.2013 року, лист Одеської обласної державної адміністрації від 18.06.2013 року №3816/02-38/01/3591, попередження від 31.05.2013 року.

Прокуратурою Одеської області 21.06.2012 року затверджено обвинувальний висновок та кримінальну справу №003 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України у порядку ст.. 232 КПК України ( в ред.. 1960 року) направлено до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду по суті.

У подальшому підтримання державного обвинувачення доручено прокуратурі Приморського району м. Одеси, а після реорганізації Одеській місцевій прокуратурі №3.

24.11.2016 року державний обвинувач прокурор Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_3В виніс постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальній справі відносно ОСОБА_1 та передав її на розгляд до суду.

Вказана постанова була розглянута в судовому засіданні і 08.12.2016 року Приморський районний суд м. Одеси виніс постанову, якою кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 по ст. 368 ч.3 КК України закрив на підставі ч.2 ст.282 КПК України (в редакції 1960 року) у звязку з відмовою прокурора від обвинувачення за недоказаністю участі обвинуваченого в здійсненні злочину. Запобіжний захід відносно позивача особиста порука, була відмінена.

Вказана постанова суду вступила в силу 15. 12.2016 року.

Також, Приморським районним судом м. Одеси 08.12.2016 року було винесено окрему постанову, якою суд звернув увагу прокурора Одеської області на виявленні судом порушення прав громадян та інших порушень норм КПК України (в редакції 1960 року), допущених при проведені досудового слідства по кримінальній справі № 003 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України (зокрема, зазначено про те, що заяви потерпілих та підозрюваного ОСОБА_1 В,В. не були процесуально оформлені; не були зареєстровані в журналі реєстрації повідомлень про вчинення злочинів; не було отримано рішенням апеляційного суду на проведення оперативно-технічних мір відносно ОСОБА_1; оперативно-розшукова справа відносно ОСОБА_1 не заводилась; не було складено протокол огляду та вручення технічних засобів; відсутня інформація стосовно яких саме технічних засобів проводилась запис; та інші порушення).

При цьому Приморський районний суд м. Одеси в вказаній окремій постанові від 08.12.2016 року наголосив, що незважаючи на вищевказані порушення, 11.01.2012 року ОСОБА_1 був затриманий та утримувався в ізоляторі, де він знаходився під вартою на протязі 8 діб, крім того його відсторонили від займаної посади та наклали арешт на його майно.

Отже, суд вбачає, що позивач незаконно перебував під слідством та судом 58 місяців 27 днів, з яких безпосередньо під вартою 8 днів.

У звязку з погіршенням стану здоровя, ОСОБА_1 19.08.2013р. був визнаний інвалідом 2-ї групи безстроково, про що свідчить посвідчення серії Є №013789 від 19.08.2013 року.

Позивач вважає, що саме незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду привели до погіршення його стану здоровя, в результаті чого він визнаний інвалідом 2-ї групи безстроково. У результаті відсторонення його від посади, він втратив роботу, заробіток та можливість утримувати себе та свою сімю. Йому причинено матеріальну шкоду у вигляді втраченого середнього заробітку за час притягнення до кримінальної відповідальності, утримання під вартою та відсторонення від посади з 11.01.2012 року по 31.07.2013 року.( по день звільнення).

Враховуючи надані докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового слідства, прокуратури та суду - є обґрунтованими.

Суд вбачає, що визначаючи розмір завданої матеріальної шкоди позивач виходив із середньої заробітної плати за останні два місяці, які передували його відстороненню від посади, і надав суду розрахунок, зроблений ТОВ «Аудиторська фірма Аналітик-Аспект».

Відповідно до статті 9 Конституції України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України (далі Конвенція). Конвенція та практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні.

За правилами статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський Суд з прав людини у справі «Ротару (Rotaru) проти Румунії» вказав, що ст. 13 Конвенції гарантує доступність засобів правового захисту на внутрішньодержавному рівні, що дозволяє забезпечувати конвенційні права та свободи незалежно від того, у якій формі вони можуть забезпечуватися у правовій системі держави. Ст. 13 Конвенції потребує наявності внутрішніх засобів правового захисту для розгляду «компетентним органом» по суті скарги щодо порушення Конвенції та надання відповідного відшкодування, незважаючи на те, що держави-учасники наділені певною дискрецією при встановленні засобу реалізації конвенційних обовязків, передбачених цією статтею. Засіб правового захисту має бути ефективним як практично, так і на законодавчому рівні (п.67).

У справі «Класс (Class) та інші проти Німеччини» Європейський Суд з прав людини відмітив, що у статті 13 зазначено, що кожен, чиї права і свободи за Конвенцією "порушуються", має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть "якщо таке порушення було вчинене особами", що діяли як посадові особи.

На думку Суду, згідно зі статтею 13 Конвенції, у випадку, коли особа вважає свої права порушеними внаслідок заходу, вжитого, як вона стверджує, на порушення Конвенції, вона повинна мати засіб правового захисту в національному органі як для вирішення її скарги, так і, якщо необхідно, для отримання відшкодування. У цій справі Суд констатував, що статтю 13 Конвенції необхідно тлумачити як положення, що гарантує "ефективний засіб правового захисту в національному органі" кожному, хто заявляє про факт порушення його прав і свобод за Конвенцією (п.64).

Розглядаючи питання щодо відшкодування матеріальної шкоди, яка заподіяна внаслідок неправомірних дій посадових осіб органів досудового слідства та прокуратури, з держави на користь позивача, кримінальне провадження за ст. 368 ч. 3 Кримінального кодексу України відносно якого закрито у звязку з недоказаністю складу злочину, суд вбачає, що відповідальність держави у такому випадку регулюється нормами ст. 1176 Цивільного кодексу України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року з наступними змінами (далі Закон 266/94-вр), Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41 (далі Положення).

Згідно до вимог ч.ч.1 та 2ст.1176 ЦК України, Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 1 ч. 1,2 ст. 1 та п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в подальшому - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст.3 п.1,у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

У ч.1 ст.4 Закону зазначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Право на відшкодування шкоди гарантоване й ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-ІУ є джерелом національного права.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що інституціональна ефективність потребує, щоб орган, який приймає рішення був «достатньо незалежним» від органу, який вважається відповідальним за порушення Конвенції (справи «Сільвер (Silver) проти Сполученого Королівства», п. 116, «ОСОБА_4 (Leander) проти Швеції», п. 81).

У справі «Хан (Khan) проти Сполученого Королівства» Європейський Суд зробив висновок, що засіб правового захисту у вигляді скарг на поліцію, які доступні заявнику, не «відповідали потребам стандартів незалежності, необхідні для формування достатнього захисту проти зловживання владою».

Аналіз обставин справи «Хан (Khan) проти Сполученого Королівства» свідчить про те, що стандартна процедура щодо розгляду скарг на поліцію полягала у призначенні працівника цієї ж служби для проведення розслідування, та керівник органу відігравав важливу роль в призначенні, оплаті, звільненні його членів.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач звернувся до прокуратури з заявою про визначення розміру втраченої заробітної плати за період з 11.01.12р. по 31.07.2013 р. але отримав відповідь про те, що він має право звернутися до суду з позовом про відшкодування завданих збитків у порядку цивільного судочинства.

Беручи до уваги, що позивач оскаржив саме дії органів досудового розслідування про незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності, які потягнули для нього негативні правові наслідки, суд вбачає, що твердження представників відповідачів, що правовий захист порушених прав позивача внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування має бути здійснений цим органом з визначенням розміру шкоди, не відповідає потребам стандартів незалежності, що необхідні для формування достатнього захисту проти зловживання владою.

Суд вважає що такий спосіб захисту не буде ефективним способом правового захисту в контексті статті 13 Конвенції.

Більш того, для такого способу захисту в національній практиці не існує достатнього підґрунтя - усталеної практики національних судів, якою підтверджується цей спосіб захисту порушеного права.

Також, із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на усі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується.

При цьому, суд приймає до уваги розяснення КСУ, наведені у рішенні N 15-рп/2002 від 09.07.2002 року у справі №1-2/2002, згідно яких обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З урахуванням викладеного суд не приймає до уваги посилання відповідачів, викладені у письмових запереченнях, стосовно того, що позивач у встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» порядку не звертався до відповідних органів з питанням щодо відшкодування шкоди. Суд вбачає, що останнє не перешкоджає вирішенню цього питання судом.

На підставі викладеного, з урахуванням встановлених обставин, відповідно вищенаведених норм закону, суд вбачає, що ОСОБА_1 має право вимоги на відшкодування матеріальної шкоди.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог про відшкодування позивачеві майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку, суд визначився з характером спірних правовідносин, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення , з урахуванням наданих сторонами доказів, та дійшов висновку про відшкодування за рахунок державного бюджету на користь позивача втраченого заробітку у розмірі 368091,80 грн. (триста шістдесят вісім тисяч девяносто одна грн. 80 коп.)за період з 11.01.2012 року по 31.07.2013 року.

Згідно з Положенням про Державне казначейство України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року №1232, Державне казначейство України є юридичною особою.

Статтею 176 ЦК України передбачено, що юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави.

Відповідно до ст.48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте, Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Пунктом 8 ст.7 та п.п. 1, 2 ст.29 БК України передбачено, що бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про державний бюджет України».

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратурою або суду, проводяться через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом їх безспірного списання з відповідної бюджетної програми.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Отже, на підставі викладеного, з урахуванням встановлених обставин суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та вважає за можливе стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодовування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 368091,80 (триста шістдесят вісім тисяч девяносто одна грн. 80 коп.)

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Керуючись ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління державного казначейства України в Одеській області, Прокуратури Одеської області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового слідства, прокуратури та суду - задовольнити .

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодовування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) матеріальну шкоду у розмірі 368091,80 (триста шістдесят вісім тисяч девяносто одна грн. 80 коп.)

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя:

06.12.18