Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 761/11524/15-ц

провадження № 61-1788св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), ЖуравельВ. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_4,

представник скаржника - адвокат ОСОБА_5,

особа, дії якої оскаржуються - Старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедал Олександр Олександрович,

заінтересована особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Арніка-1»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу адвоката ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_4, на постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року у складі колегії суддів Рейнарт І. М., Панченка М. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О., заінтересована особа ТОВ «Арніка-1».

Мотивуючи вимоги скарги тим, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № 53301877 за виконавчим листом №761/11524/15-ц від 10 березня 2016 року, виданого Шевченківським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості за кредитним договором №0002/6/00-CL від 27 лютого 2006 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року у справі №761/11524/15-ц замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «Банк Форум» на ТОВ «Арніка-1».

Заявник посилався на те, що 18 вересня 2017 року на підставі письмової заяви ТОВ «Арніка-1» старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом О. О. прийнято постанови про повернення виконавчого документу стягувачу та про стягнення з нього виконавчого збору у сумі 2 886 188 грн 72коп.

Заявник указує, що грошові кошти на користь стягувача ні добровільно, ні в примусовому порядку не сплачував, а тому вважає, що державний виконавець не мав права на стягнення виконавчого збору, і просить:

- визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О., вчинені в межах виконавчого провадження № 53301877, щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 18 вересня 2017р.,

- визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. про стягнення виконавчого збору від 18 вересня 2017 року в межах виконавчого провадження № 53301877.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 7 листопада 2017 року скаргу ОСОБА_4 задоволено у повному обсязі.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки фактично за виконавчим листом не стягнуто кошти та не повернуто майно, підстав для стягнення з боржника виконавчого збору немає.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 7 листопада 2017 року скасовано та у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що старшим державним виконавцем вчинювалися виконавчі дії з примусового виконання рішення суду, зокрема, було розшукано майно боржника, яке було описано і на яке було накладено арешт; призначено суб'єкта оціночної діяльності для підготовки звіту про оцінку арештованого майна боржника, направлено заявку до ДП «СЕТАМ» на реалізацію майна боржника, у зв'язку з чим саме по собі не закінчення примусового виконання рішення суду та не стягнення суми заборгованості з боржника, не є підставою для визнання дій старшого державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору неправомірними.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедал О. О., приймаючи постанову 18 вересня 2017 року про стягнення виконавчого збору, діяв у межах норм діючого законодавства.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 просить скасувати постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року і залишити в силі ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 7 листопада 2017 року. Посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов безпідставного висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_4, оскільки фактично будь-яке стягнення коштів в рамках виконавчого провадження не відбулося, у зв'язку з чим у державного виконавця не було законних підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10% від суми, яка підлягає стягненню.

22 січня 2018 року представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту юстиції України надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу відхилити. Відзив мотивований тим, що з урахуванням норм чинного законодавства державним виконавцем правомірно прийнято постанову від 18 вересня 2017 року про стягнення виконавчого збору з боржника.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою та другою статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно встановив, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебував виконавчий лист №761/11524/15-ц, виданий 10 березня 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості за кредитним договором №0002/06/00-СL від 27 лютого 2006 року в розмірі 28 861 887,22 грн (виконавче провадження відкрито 27 січня 2017 року).

Постановою державного виконавця від 28 березня 2017 року замінено стягувача з ПАТ «Банк Форум» на ТОВ «Арніка-1».

Постановою від 18 вересня 2017 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедал О. О., керуючись положеннями пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернув виконавчий лист стягувачу на підставі його заяви від 30 серпня 2017 року.

Того ж дня 18 вересня 2017 року державним виконавцем на підставі положень статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про стягнення з боржника ОСОБА_4 виконавчого збору у розмірі 2 886 188,72 грн.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закону) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині першій статті 5 Закону зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до статті 40, 42 Закону передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною 3 статті 40 Закону унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частиною 4 статті 42 Закону на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина 1 статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби і стягується з боржника до Державного бюджету України у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута стягувачу за виконавчим документом.

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

З матеріалів виконавчого провадження №53301877 встановлено, що державним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом №761/11524/15-ц від 10 березня 2016 року.

Враховуючи викладене, у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у постанові від 18 вересня 2017 року про стягнення виконавчого збору, тому така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

На підставі сукупності поданих до матеріалів справи доказів суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення скарги ОСОБА_4 на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Висновок апеляційного суду про те, що частини перша та друга статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» не містить конкретних вказівок, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої державним виконавцем з боржника суми боргу, колегія суддів вважає необґрунтованим з огляду на таке.

Аналіз вищенаведених норм Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку, що обов'язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. Законодавець чітко визначив, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми; розмір виконавчого збору вираховується з фактично стягнутої суми.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Відповідно до пункту 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до вказаного пункту у постанові про повернення виконавчого документу стягувача виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми.

При стягненні виконавчого збору відповідно до частини 3 статті 40 Закону без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

За таких обставин апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що виконавчий збір стягується незалежно того чи було здійснено стягнення коштів за виконавчим документом.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року скасувати.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.П. Курило

В.І. Крат