Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 303/6091/15-ц

провадження № 61 − 3840св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

Кузнєцова В. О.,

Олійник А. С. (суддя - доповідач),

Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач − ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 01 березня 2016 року у складі колегії суддів: Леска В. В., Кожух О. А., Кондора Р. Ю.

ВCТАНОВИВ:

17 вересня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі − ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними.

Позов обгрунтовано тим, що 28 березня 2008 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, за умовами якого надано йому кредит у розмірі 30000 доларів США на термін до 27 березня 2023 року. Позивач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених цим договором. Укладений між сторонами договір визначений сторонами як споживчий кредит, тому для нього встановлений особливий порядок укладення. У пункті 8.9. договору зазначено, що невід'ємними додатками кредитного договору є додаток №1 (детальний опис загальної вартості кредиту) та додаток №2 (графік погашення кредиту за кредитним договором). До цього часу відповідач не надав позивачу ні оригіналу кредитного договору, ні додатків до нього, що є порушенням частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». На його неодноразові звернення до банку щодо видачі оригіналу кредитного договору та додатків до нього, іпотечного договору, так і не було надано вказані документи. 18 серпня 2015 року банк надав відповідь та направив йому запитувані ксерокопії документів, а саме: додаток №2 до кредитного договору (графік погашення кредиту). 11 серпня 2015 року банк видав йому довідку, відповідно до якої заборгованість позивача за вказаним вище договором становить 40 770,17 доларів США. Відповідно до розрахунку заборгованості різниця у розмірі 1247,16 доларів США є необгрунтованою. За період з 28 березня 2008 року по 31 грудня 2014 року позивач отримав кошти у розмірі 1783,71 доларів США, як оплату винагороди за резервування ресурсів. Споживчий кредит не потребував операції з резервування коштів, а отже, умови про сплату такої винагороди не встановлено чинним законодавством. Додаток №1 до кредитного договору не відповідає додатку до Правил надання банком України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженого постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 10 травня 2007 року №168. Покладення на позивача витрат з девальвації гривні та зростання курсу валют суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Умови розділу 4 кредитного договору «Резервування ресурсів» суперечать вимогам законодавства, оскільки норми статті 1054 ЦК України не перебачають у кредитних правовідносинах сплати інших платежів, окрім сплати тіла кредиту та процентів за користування кредитом.

Позивач просив визнати дії банку щодо включення до тексту кредитного договору умову про обов'язок сплати ним винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів та нарахування такої винагороди незаконними; визнати умову кредитного договору щодо обов'язку позивача сплачувати винагороду за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсною та зобов'язати банк повернути кошти отримані в рахунок сплати винагороди за резервування у розмірі 0,96 % річних від зарезервованих ресурсів за сплату заборгованості за тілом кредиту.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 листопада 2015 року у позові ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлення за згодою сторін договору винагороди за резервування кредитних ресурсів не було заборонено законом на момент укладення договору, не суперечить загальним засадам цивільного законодавства та вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон).

Суд першої інстанції також виходив з того, що посилання позивача на Правила резервування коштів за залученими уповноваженим банком депозитами і кредитами (позиками) в іноземній валюті від нерезидентів, затверджені постановою Правління НБУ від 18 червня 2008 року № 171 (далі - Правила) є безпідставними, оскільки вказана редакція Закону та Правила набрали чинності після укладення договору. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» набрав чинності з 16 жовтня 2011 року, а Правила − з 1 серпня 2008 року, а отже, вони не регулюють спірні правовідносини.

Суд першої інстанції у рішенні також зазначив, що відповідач надав суду заяву про застосування позовної давності. У зв'язку з цим пропуск позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, також є підставою для відмови в позові.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 01 березня 2016 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_4, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закрпатської області від 11 листопада 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що положення кредитного договору щодо резервування ресурсів не суперечать вимогам Закону.

Апеляційний суд зазначив, що спірний кредитний договір укладений сторонами 28 березня 2008 року, за умовами якого сторони погодили його зміст та умови. З позовом позивач звернувся до суду лише 17 вересня 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку, передбаченого статтею 257 ЦК України. Довідка банку про заборгованість від 11 серпня 2015 року не свідчить про поважність причини пропуску строку.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою на ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 01 березня 2016 року.

18 травня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

19 вересня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_4 До ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними призначено до судового розгляду.

24 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити нове рішення, яким передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційну скаргу обгрунтовано тим, що умовами договору не визначено змісту надання послуг позивачу за резервування ресурсів та природи цих ресурсів. Винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів не є послугою для позивача. Відповідачем не спростовано, зміст надання послуг за резервування ресурсів. Відповідно до пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають право встановлювати платежі. Потреба у резервуванні банком ресурсів за договором відпала з серпня 2008 року. Вказані пункти договору є несправедливими, відповідно до частин третьої та четвертої статті 18 Закону. Винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів не є послугою для позивача відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону. Позовна давність не спливла, оскільки термін дії договору встановлено до 2023 року. Підписання договору та виконання всіх умов кредитного договору, послуг за резервування ресурсів не може бути взято до уваги, оскільки добровільне підписання споживачем договору про споживчий кредит та надання споживачем при його підписанні згоди стосовно умов договору не перешкоджають йому оскаржувати умови правочину з підстав, передбачених Законом. Аналогічну позицію викладено у пункті 3.2. рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі №1-26/2011. Матеріали справи не містять доказів про здійснення відповідачем резервування коштів на суму виданого кредиту і використання позивачем саме зарезервованих коштів банку, як це визначено пунктом 4.1. кредитного договору. Поза увагою суду залишилася довідка № 927191371 від 11 серпня 2015 року, згідно якої заборгованість позивача становить 40770,17 доларів США. Судом не надано оцінки різниці заборгованості у розмірі 1247,16 доларів США та не викладено відповідних мотивів у рішенні суду. Суд апеляційної інстанцї не застосував наслідки недійсності нікчемного правочину відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним».

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 березня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №MKA0GA, за умовами якого банк надав, а позивач отримав кредит у розмірі 30 000 доларів США на термін до 27 березня 2023 року. Позивач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, установленому кредитним договором.

Таким чином, між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» виникли відносини, які випливають із договору кредиту, відповідно до статті 1054 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну та припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 1054 ЦК України за кредитним договором, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями статті 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У розділі 4 «Резервування ресурсів» договору визначено, що резервування банком ресурсів у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту (додаток № 2 ) до цього договору надає позичальнику право на їх використання, за яке позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі, визначеному у пункті 8.1. договору.

Відповідно до пункту 8.1 кредитного договору позивач сплачує банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів (додаток № 2 до договору) за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи з 360 днів у році. Дата погашення у часовий інтервал нарахування винагороди не включається. Розрахунок винагороди за резервування ресурсів здійснюється щоденно з моменту підписання договору.

Судом встановлено, що відповідно до додатку № 2 до кредитного договору від 28 березня 2008 року сума коштів за резервування кредитних ресурсів входить до складу щомісячного ануїтетного платежу за договором, загальний розмір якого становить 392,03 дол. США щомісячно.

При останньому погашенні винагорода за резервування ресурсів нараховується за весь час резервування (до дати погашення кредиту), при цьому сумою зарезервованих ресурсів вважається сума вказана у графіку погашення кредиту (додаток № 2 до договору).

Зарахування коштів для погашення винагороди за резервування ресурсів здійснюється з урахуванням черговості, визначеної у статті 2 договору.

Згідно пункту 8.1 кредитного договору банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 28 березня 2008 року по 27 березня 2023 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 35464,50 доларів США на такі цілі: у розмірі 30000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 5464,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,04 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 8.2. цього договору періодом сплати вважати період з «25» по «30» число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 392,03 доларів США згідно графіку погашення кредиту (додаток № 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається з заборгованості за кредитом, відсотками, винагородою, комісії.

Згідно умов пунктів 2.2.1, 8.1. кредитного договору, банк надав позичальнику в кредит 30000 доларів США на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (частина перша статті 18 Закону).

Наслідком недотримання вимог частини першої статті 18 Закону при укладенні договору споживчого кредиту, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, є зміна або визнання такого положення недійсним, що передбачено частиною п'ятою статті 18 Закону.

На вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним і в цілому у випадку, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору (пункт 2 частини шостої статті 18 Закону).

При розгляді справи судом апеляційної інстанції встановлено виникнення між сторонами у справі кредитних зобов'язань, оформлених кредитним договором, відповідно до вимог статті 1054 ЦК України з додатками (а. с. 5 -13), які містять вичерпну інформацію щодо загальної вартості та складових кредиту, графіку його погашення, тощо. Судами встановлено, що позивач погодився з кредитними умовами, запропонованими відповідачем, а також з винагородою за резервування, що є умовою як кредитного договору, так і додатку №2 до нього.

Суд апеляції інстанції, керуючись статтями 627, 1054 ЦК України та з урахуванням установлених судами у справі обставин, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсними пунктів кредитного договору в цілому з підстав, передбачених частиною першою статті 215, частини першої статті 203 ЦК України.

Відмовляючи в позові, суди виходили з його необґрунтованості, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами підстави позову відповідно до частини першої статті 215, частини першої статті 203 ЦК України, частини першої статті 638 ЦК України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно розділу 4 «Резервування ресурсів» договору визначено з самого початку суми, які підлягають сплаті за резервування, а отже, позивач до підписання договору та додатків до нього не відмовився від укладення кредитного договору. Визначення вказаної винагороди не суперечило Правилам НБУ та нормам статті 11 Закону (у редакції на час укладення кредитного договору).

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-XVII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» (далі - Закон № 3795-XVII) частину восьму статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-VII «Про захист прав споживачів»доповнено абзацами третім-п'ятим, а саме: «Споживач у разі дострокового повернення споживчого кредиту сплачує відсотки за користування кредитом та вартість всіх послуг, пов'язаних з обслуговуванням та погашенням кредиту, за період фактичного користування кредитом. Кредитодавцю забороняється відмовляти споживачу в прийнятті платежу у разі дострокового повернення споживчого кредиту. Кредитодавцю забороняється встановлювати споживачу будь-яку додаткову плату, пов'язану з достроковим поверненням споживчого кредиту. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає сплату споживачем будь-якої додаткової плати у разі дострокового повернення споживчого кредиту, є нікчемною».

Відповідно до пункту 2 «Прикінцеві положення» Закону № 3795-XVII дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

У частині першій та другій статті 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Оскільки кредитний договір укладено 28 березня 2008 року, а зміни Законом № 3795-XVII до частини восьмої статті 11 Закону було внесено тільки 22 вересня 2011 року, то згідно пункту 2 «Прикінцеві положення» Закону № 3795-XVII та частини другої статті 5 ЦК України, частина восьма статті 11 Закону не підлягала застосуванню при вирішенні спору. Тому доводи касаційної скарги про несправедливі умови про встановлення винагороди за резервування кредитних ресурсів, є необгрунтованими.

Посилання в касаційній скарзі на неправильність розрахунку щодо простроченої заборгованості за кредитним договором (тілом кредиту) є безпідставними, оскільки позов заявлено з інших підстав, а не з підстав неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Доводи касаційної скарги про те, що при укладенні кредитного договору банком неналежно проінформовано позивача про умови загальної сукупної вартості кредиту та її складових, які суперечать положенням Законом та пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року N 168, не спростовують висновки судів про відмову в позові, оскільки позивачем не надано достатні та достовірні докази на обгрунтування позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що окремі пункти кредитного договору, які ОСОБА_4 вважає несправедливими, зумовлюють зміну інших положень договору, є безпідставними та не спростовують висновків суду, оскільки судами встановлено, що під час укладення договору він погодився з його умовами та не оспорював його.

Перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції статей 256, 267 ЦК України, Верховний Суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статтей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів (частини перша та друга статті 3 ЦПК України в редакції від 18 березня 2004 року №1618 - IV (далі - ЦПК України 2004 року). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції вирішуючи позовні вимоги про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними вирішив спір по суті, відмовив в позові за недоведеністю. Водночас застосував наслідки спливу позовної давності.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у позові одночасно з двох підстав: через недоведеність позовних вимог та сплив позовної давності.

Оскільки судами встановлено, що позивач не довів позовні вимоги, і у позові відмовлено з цих підстав, то відмова в позові також у зв'язку з пропуском строку позовної давності не відповідає вимогам статей 256, 267 ЦК України. Отже, судами неправильно застосовано норми матеріального права.

Згідно частини третьої статті 400 ЦПК України суд необмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене, оскаржувану ухвалу апеляційного суду необхідно змінити, виключивши з її резолютивної частини посилання на відмову в позові за спливом позовної давності.

Враховуючи, що апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції, в якому неправильно застосовано статті 256, 267 ЦК України, а рішення суду першої інстанції не оскаржується, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з урахуванням положень статті 400 ЦПК України дійшла висновку про необхідність зміни і рішення суду першої інстанції.

Таким чином, рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду необхідно змінити, виключивши з їх мотивувальної частини посилання на відмову в позові за спливом позовної давності, а в іншій частині - залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 01 березня 2016 року змінити, виключивши з їх мотивувальної частини посилання на відмову в позові за спливом позовної давності.

В іншій частині рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик