Cправа № 563/1221/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2018 року

Корецький районний суд Рівненської області

в складі: головуючого судді Опришка П.З.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

за участю:

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Корець цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 в якому просить визнати житловий будинок з надвірними будівлями по вулиці Миру, 17, у м.Корець, Рівненської області спільним сумісним майном подружжя та визнати за ним право власності на ? частки вказаного житлового будинку.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначає, що з 1979 року по липень 2016 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_5. Разом проживали за адресою спільної реєстрації весь цей час, в будинку № 17 по вул. Миру в м.Корець, Рівненської області. За зазначеною адресою позивач був зареєстрований з 04 грудня 1985 року, що підтверджується відміткою в його паспорті. Рішенням Корецького районного суду Рівненської області про справі № 563/1344/16-ц від 06.02.2017 року, встановлено факт проживання між ним та відповідачем, однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01.04.1979 до липня 2016 року. За вказаних обставин просить визнати спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на ? частки житлового будинку з надвірними будівлями.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав заявлених у позовній заяві, просив позов задовольнити повністю. Вказав, що протягом спільного з відповідачем життя вніс значний внесок в розбудову домоволодіння. Побудував літню кухню, перекрив дах будинку, зробив ремонт в будинку, провів каналізацію, зробив ванну, а також інші поліпшення, які він вважає суттєвими для визнання житлового будинку з надвірними будівлями спільним сумісним майном.

Представник позивача просив позов задовільнити з підстав викладених у позові.

Представник відповідача, просив у позовних вимогах відмовити повністю. Вказав, що позивач не вправі претендувати на частку будинку, оскільки хоча й жив з відповідачкою в фактичних шлюбних відносинах тривалий час, але житловий будинок належить особисто їй і набутий нею до початку виникнення фактичних шлюбних відносин з позивачем.

Свідок, ОСОБА_6, суду показав, що являється племінником позивача. Вказав, що досить тривалий час, близько 40 років його дядько проживав з відповідачкою в її будинку по вулиці Миру, 17 в місті Корець. Зазначив, що ОСОБА_2 добудовував певні господарські будівлі, робив ремонт в будинку, і на його думку вважав домоволодіння спільним сумісним майном з ОСОБА_5

Свідок, ОСОБА_7, суду показав, що знайомий з позивачем десь з 1970 року, проживав позивач у своєму житловому будинку, а потім ОСОБА_2 пішов жити до будинку, що належав ОСОБА_5 Зазначив, що особисто допомагав зводити позивачу на земельній ділянці, що належала ОСОБА_5 певні господарські будівлі, зокрема літню кухню. Вказує, що ОСОБА_5 ні фізичної ні матеріальної участі в будівництві не брала, а будував позивач і поліпшував домоволодіння для сімї, як такого поділу між майном не існувало.

Свідок, ОСОБА_8, суду показала, що ОСОБА_5 являється свекрухою для неї, а позивач є вітчимом її чоловіка. Зазначила, що у 1995 році уклала шлюб з сином ОСОБА_5 та її першого чоловіка ОСОБА_9 На момент реєстрації шлюбу, вказує, що ОСОБА_2 вже проживав у ОСОБА_5, був хорошим господарем, добре ставився до сімї, покращував домоволодіння. Зазначила, що житловий будинок побудований першим чоловіком ОСОБА_5 ОСОБА_9 та належав їм порівну по ? частці. Згодом ОСОБА_5 викупила чоловіка частку.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, покази свідків, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Судом встановлено, що рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 06.02.2017 року встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01 квітня 1979 року до липня 2016 року. Вказане рішення набуло законної сили та у встановленому порядку ніким не оскаржене.

А тому відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України , що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Наданий позивачем акт від 02.06.2016 року складений інспектором з благоустрою Корецької міської ради Рівненської області ОСОБА_10 суд не вважає належним та допустими доказом, оскільки він не скріплений відповідним відтиском печатки органу місцевого самоврядування, а також в акті відсутні підписи сторін по справі, які б свідчили про їхнє погодження його умов.

В судовому засіданні встановлено та сторонами не оспорюється, що житловий будинок з сараєм були побудовані до 1978 року колишнім чоловіком ОСОБА_5 ОСОБА_9, шлюб з яким розірвано 06 липня 1978 року згідно свідоцтва від 08 лютого 1993 року. Згідно вказаного свідоцтва ОСОБА_11 повернула собі прізвище «Тарасович».

Згідно свідоцтва про право власності від 28 липня 1978 року № 305 в спільному користуванні ОСОБА_9 та ОСОБА_11 знаходився житловий будинок з надвірними будівлями по вулиці Миру, 17 у місті Корець, Рівненської області. ? частки будинку належала ОСОБА_9, а ? - ОСОБА_11

Відповідно до договору купівлі продажу від 10.10.1978 року №361 ОСОБА_11 купила в ОСОБА_9 належну йому ? частку на житловий будинок по вулиці Миру, 17 в м. Корець, Рівненської області.

Згідно відповіді КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» №202 від 19.12.2017 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по вулиці Миру, 17 в місті Корець, Рівненської області зареєстровано:

-? за ОСОБА_11, згідно свідоцтва про право власності виданого Корецькою державною нотаріальною конторою 28.07.1978 року №305;

-? за ОСОБА_11, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Корецькою державною нотаріальною конторою 10.10.1978 №361.

Загальна площа будинку становить 67,4 кв. м., житлова - 45.9 кв.м., загальна інвентаризаційна вартість будинку становить 123 653 грн.

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 24 КЗпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дана стаття СК України кореспондується з ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В той же час, відповідно до ч. 3ст. 57 СК Україниособистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Відповідно до п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Верховний Суд України у своїх постановах від 3 червня 2015 року, 16 грудня 2015 року та 18 травня 2016 року висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Сам по собі факт перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_5Ю, у фактичних шлюбних відносинах не є беззаперечним і належним доказом того, що господарські будівлі та поліпшення домоволодіння була зроблені саме за їх спільні кошти чи кошти когось з них.

Суд також зазначає, що обов`язок доказування позовних вимог покладено саме на позивача, а в матеріалах справи відсутні будь-які належні чи допустимі докази спільного вкладання коштів чи праці у побудову літньої кухні чи ремонт будинку подружжям.

Аналізуючи обставини, які встановлені судом вище, суд прийшов до висновку, що спірне домоволодіння не є обєктом спільної сумісної власності позивача ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_5, оскільки була придбана останньою (1/2 частки) в особисту приватну власність за власні кошти, а інша належала їй як частка спільного сумісного майна подружжя від колишнього чоловіка. Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин позивач суду не надав. Судом встановлено, що житловий будинок був надбаний відповідачем до 1979 року, а факт проживання однією сім'єю з позивачем визнаний судовим рішенням з 1979 року, що юридично унеможливлює визнання домоволодіння спільним сумісним майном подружжя.

В судовому засіданні позивачем належними і допустимими доказами не доведено факт істотного збільшення майнової цінності вказаного нерухомого майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат позивача.

Таким чином, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони та їх представники, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених ОСОБА_2 позовних вимог та необхідність відмовити в задоволенні даного позову.

Керуючись ст.ст. 57-62 СК України, ст.ст. 319, 328, 346 ЦК України, ст.ст. 3-13, 19, 76-81, 89, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ви р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити повністю.

Апеляційна скарга може бути подана до Апеляційного суду Рівненської області через Корецький районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Опришко П.З.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 20 квітня 2018 року.