провадження №2/760/1340/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2018 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді КІЗЮН Л.І.

при секретарі: Продан М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 14 червня 2017 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила:

розділити між нею і відповідачем спільне сумісне майно, виділивши їй:

1/3 частину двохкімнатної квартири АДРЕСА_1.

Всього на суму 219666, 67 грн.

Відповідачу виділити майно:

1/3 частину двохкімнатної квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з відповідачем вони уклали шлюб, який був зареєстрований відділом РАГС Дніпропетровської області 11 травня 2001 року.

Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3, 2001 року народження.

Позивач вказує, що протягом останніх півтора року стосунки між ними поступово погіршувалися, що в кінцевому підсумку спричинило фактичне припинення між ними шлюбних відносин та ведення спільного господарства. Сумісне проживання припинено.

08 вересня 2016 року Солом'янським районним судом м. Києва винесено рішення про розірвання шлюбу між ними.

19 травня 2016 року Солом'янським районним судом м. Києва винесено рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Зазначає, що під час спільного подружнього проживання ними було набуте нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру загальною площею 43,7 кв.м., жилою площею 28,90 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1, згідно договору купівлі-продажу від 27 липня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Несмашною О.С., реєстр № 877.

27 квітня 2012 року за їхньою з відповідачем згодою, відповідач ОСОБА_2 подарував 1/3 частину квартири їхньому неповнолітньому сину ОСОБА_3, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клонцак С.П., реєстр №90.

Як вказує позивач, відповідач не бажає добровільно розділити майно, ігнорує її звернення щодо погашення заборгованості по квартирі та комунальних витратах.

У зв'язку з тим, що сторони не домовилися про порядок поділу майна, позивач звернулася з даним позовом до суду, посилаючись на положення ст.ст. 60, 61, 70 СК України.

В подальшому, 29 грудня 2017 року позивачем ОСОБА_1 було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить остаточними вимогами позивача визначити наступні:

поділити майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа якої становить 43,70 квадратних метри, житлова площа 28,90 квадратних метри (а.с.а.с. 124-125).

15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя переведено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 212).

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте було встановлено строк на подачу відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив.

У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Відповідно до відзиву/письмових заперечень, наданих відповідачем, вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає повністю, просить 2/3 частки спірної двохкімнатної квартири загальною площею 43,7 кв.м., жилою площею 28,9 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1, яку вони придбали за власні кошти 27 липня 2011 року, залишити за ним (а.с.а.с. 225-228).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 травня 2001 року, який рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 вересня 2016 року було розірвано (а.с.а.с. 13-14).

Від шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується даними свідоцтва про народження (а.с. 5).

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.04.2016 року і до його повноліття (а.с.а.с. 11-12).

В період шлюбу ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 придбано двохкімнатну квартиру загальною площею 43,7 кв.м., жилою площею 28,90 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1, згідно договору купівлі-продажу від 27 липня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Несмашною О.С., зареєстровано в реєстрі за № 877 (а.с.а.с. 16-19).

Згідно договору дарування частини квартири від 27 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клонцак С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 90, ОСОБА_2 подарував 1/3 частину двохкімнатної квартири загальною площею 43,7 кв.м., жилою площею 28,90 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1, своєму малолітньому сину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.а.с. 20-24).

З даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна № 89304423 від 12.06.2017 року, вбачається, що 2/3 частини квартири загальною площею 43,7 кв.м., жилою площею 28,90 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1, зареєстровано за відповідачем, ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.07.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Несмашною О.С., 1/3 частина зазначеної квартири зареєстрована за ОСОБА_3, на підставі договору дарування частини квартири від 27.04.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клонцак С.П. (а.с.а.с. 50-52).

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об'єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов'язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними.

Відповідно до ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність кожній із сторін по 1/3 частині спірної квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1.

В подальшому 29 грудня 2017 року позивачем ОСОБА_1 було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить остаточними вимогами позивача визначити наступні:

поділити майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа якої становить 43,70 квадратних метри, житлова площа 28,90 квадратних метри (а.с.а.с. 124-125).

Дана заява обґрунтована тим, що кошти на придбання частини квартири не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки були отримані від матері позивача для придбання виключно її особистого житла.

За таки обставин, позивач вважає, що наявні обставини, що мають істотне значення та є законна необхідність відступити від засад рівності часток та виділити позивачеві 2/3 частини спірної квартири.

Разом з тим, всупереч вимогам ст.ст. 81, 82 ЦПК України, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував обставини, викладені нею у заяві про збільшення позовних вимог, а саме щодо коштів на придбання частини квартири, які були отримані від матері позивача.

З наданих позивачем копій заяв на переказ готівки та копії виписки по рахунку вбачається, що ОСОБА_7 перераховувалися кошти на рахунок ОСОБА_2 (а.с.а.с. 188-200).

Однак, з цих документів не можливо встановити призначення перерахованих коштів, а саме на придбання спірної квартири.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

А згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідач в своїх письмових запереченнях, поданих 19.02.2018 року, просить здійснити рівномірний розподіл між ним та позивачем не тільки двохкімнатної квартири загальною площею 43,7 кв.м., жилою площею 28,9 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_4, яку вони придбали за власні кошти 27 липня 2011 року, а і готівкові кошти у сумі 14 000 доларів США та депозитний рахунок на ім'я позивача у ПАТ «Укрінбанк» на суму 8 532,64 доларів США (а.с.а.с. 129-134).

Разом з тим, із зустрічним позовом відповідач ОСОБА_2 до суду не звертався.

Мирова угода, відповідно до положень ст. 207 ЦПК України, сторонами під час судового розгляду справи не була укладена, письмових заяв про визнання позову відповідачем, відповідно до положень ст. 206 ЦПК України, до суду не надходило.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, надані суду докази безспірно свідчать про те, що спірне майно, а саме двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 - є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, оскільки набута ними під час шлюбу та ведення спільного господарства, за їх спільні кошти, тому належить кожному з них у рівних частках, тобто по 1/3 частині кожному.

Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Вирішуючи питання про поділ вказаного спірного майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд має застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач не надавали своєї згоди на отримання грошової компенсації вартості своєї частки спірного майна.

Доказів можливості визначення частки в натурі позивачем також не надано.

Оскільки позивач та відповідач не вчинили таких дій, а неподільні речі, зокрема, квартира, не може бути реально поділена між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач має право на 1/3 частину спірної квартири, яка була придбана сторонами під час шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя.

За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір у розмірі 2 168,33 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", ст. 368 ЦК України, ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 247, 258, 263, 264, 265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину двохкімнатної квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину двохкімнатної квартири АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 168 (дві тисячі сто шістдесят вісім) гривень 33 копійки.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дані позивача: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Дані відповідача: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Суддя Л.І. Кізюн