Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 2 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 року

Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Талько О.Б.,

за участю секретаря Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу № 295/11278/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 лютого 2018 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г. у м. Житомир,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом на обґрунтування якого зазначав, що згідно договору купівлі-продажу від 10.02.2001 він придбав квартиру АДРЕСА_1. У 2017 році вказану квартиру здав у найм, на підставі письмової угоди з дружиною ОСОБА_4, який і почав тимчасово проживати у ній. Проте, у вересні 2017 року ОСОБА_1 дізнався, що його квартира АДРЕСА_1 належить іншій особі, відповідачу по справі. Вказував, що ОСОБА_2 є для нього незнайомою особою, вільного волевиявлення на продаж спірної квартири у нього не було і він не мав наміру відчужувати власну квартиру, крім того, спірна квартира була придбана під час шлюбу, відтак необхідна була згода дружини на продаж їхньої спільної сумісної власності. 19 липня 2017 року позивач дізнався, що нібито ним була видана довіреність на ім'я ОСОБА_4, яка посвідчена приватним нотаріусом Павленком П.П. на право розпорядження всім своїм майном, у тому числі і спірною квартирою. Крім того, 15.08.2017 дружина дала згоду на відчуження вищевказаної квартири, згідно заяви посвідченої приватним нотаріусом - Фещенко А.О. ОСОБА_1 зазначав, що як у довіреності виданої ним на ім'я ОСОБА_4, так і у заяві про надання згоди на продаж квартири було зазначено невірні паспортні дані та ідентифікаційні коди його та дружини. У результаті вказаних дій та отриманих у незаконний спосіб документів, вищевказана квартира була декілька разів перепродана стороннім особам та на підставі останнього договору купівлі-продажу від 02.09.2017 власником квартири став відповідач по справі. Відтак, просив витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 13.03.2018 виправлено описку у рішенні Богунського районного суду м. Житомира від 26.02.2018 допущену у другому абзаці резолютивної частини рішення. Замість неправильно зазначеної адреси знаходження квартири АДРЕСА_2, вважати правильним - квартира АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не було з'ясовано усіх обставин, що мають істотне значення для справи. ОСОБА_2 зазначає, що згідно позовних вимог, ОСОБА_1 не оспорює жодний правочин та не просить скасувати державну реєстрацію права власності, а також суд першої інстанції, при ухваленні рішення, помилково врахував висновок експерта від 19.12.2017 №1/193, відповідь Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 02.11.2017 та покази свідка ОСОБА_3, яка як свідок у судовому засіданні не допитувалась. Суд першої інстанції критично поставився до аргументації представника відповідача, щодо обрання позивачем неналежного способу захисту свого порушеного права, зокрема, щодо обов'язкового попереднього визнання недійсним хоча б одного із правочинів, щодо спірної квартири.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору купівлі - продажу від 10.02.2001 ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ширінською Л.В., зареєстровано в реєстрі за № 282.

16 серпня 2017 року ОСОБА_1, інтереси якого представляв ОСОБА_4 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3

02 вересня 2017 ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було доведено факт належності йому квартири АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 10.02.2001, та що дана спірна квартира вибула із володіння власника ОСОБА_1 поза його волею. Суд першої інстанції вбачав наявність правових підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, для витребування у відповідача на користь позивача, належного йому майна.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, лише власник майна має право на витребування майна з чужого незаконного володіння.

При цьому право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Норма ст.388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло із володіння з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, як було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

За положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати лише належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Зі змісту довіреності від 19.07.2017 виданої на ім'я ОСОБА_4, від імені ОСОБА_1 посвідченої приватним нотаріусом Павленком П.П., вбачається, що останній уповноважив ОСОБА_4 розпоряджатися усім його майном, в тому числі і спірною квартирою.

Заявою від 16.08.2017, яка була складена та нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Фещенко А.О., була надана письмова згода дружини позивача, ОСОБА_1 на продаж квартири АДРЕСА_1, у м. Житомирі.

29 вересня 2017 року за зверненням ОСОБА_1 були внесені відповідні відомості до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження № 00005196.

В межах вказаного кримінального провадження був складений висновок експерта від 19.12.2017 за №1/1934, згідно якого, підпис від імені ОСОБА_1 у графі «підпис» на довіреності від 19.07.2017 виконаний не ним, а іншою особою. Рукописний текст «ОСОБА_1» у графі «підпис» на довіреності від 19.07.2017 виконаний не ним, а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_9 у нотаріально посвідченій заяві від 15.08.2017 був виконаний не ОСОБА_9, а іншою особою, рукописний текст «ОСОБА_1» у цій же заяві також виконаний не ОСОБА_9, а іншою особою.

Право власності до відповідача ОСОБА_2 на спірну квартиру перейшло за договором купівлі-продажу.

Первинним власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 10.02.2001.

З врахуванням наведених обставин справи, суд першої інстанції правильно вважав, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 поза його волею, оскільки підпис від імені ОСОБА_1 у графі «підпис» на довіреності від 19.07.2017 виконаний не ним, а іншою особою.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність передбачених ст.388 ЦК України підстав для витребування у ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1, оскільки вказане майно вибуло з володіння власника поза його волею, так як було відчужено особою, яка не мала права його відчужувати - ОСОБА_4

Не впливають на правильність ухваленого судом першої інстанції рішення посилання на те, що позивач не оспорював жодний правочин, а тому у суду не було правових підстав для задоволення позову про витребування майна у чужого незаконного володіння. Суд вірно зазначив, що немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого незаконного володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником лише за умовм, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Крім того, в п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальни справ №5 від 07 лютого 2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд першої інстанції обгрунтовано відхилив доводи представника відповідача про те, що висновок експерта від 19.12.2017 за №1/1934 є не належним та допустимим доказом, оскільки інших доказів на спростування даних обставин відповідачем суду надано не було.

Відповідно до ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

На виконання вимог ч.5 ст.12 ЦПК України суд апеляційної інстанції сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснив представнику відповідача його права та обов'язки. Зокрема, його право надати докази на спростування висновку експерта від 19.12.2017 за №1/1934. При цьому, останній був попереджений про наслідки вчинення або невчинення таких процесуальних дій.

Однак, представник відповідача після виконання судом вимог ч.5 ст.12 ЦПК України не надав ніяких доказів, будь-яких клопотань з цього приводу не заявляв.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не вирішив питання про відшкодування ОСОБА_2 понесених ним витрат на придбання майна.

У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна. Такі витрати має бути стягнуто зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсності правочину.

За умовами договору купівлі-продажу кошти в сумі 49 000 грн. були сплачені покупцем ОСОБА_2 продавцю ОСОБА_3 повністю до підписання договору. ОСОБА_3 приймала участь у справі як третя особа, а не як відповідач. Тому суд першої інстанції обгрунтовано не вирішував питання про відшкодування ОСОБА_2 понесених ним витрат на придбання квартири.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 26 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 23 квітня 2018 року.

Головуючий

Судді