Провадження №22-ц/812/385/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 грудня 2018 року м. Миколаїв

справа № 2-3693/11

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Галущенка О.І., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 30 грудня 2015 року під головуванням судді Андрощука В.В. у приміщенні цього суду, дата складання повного тексту не зазначена,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2011 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 5 вересня 2005 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений договір, за яким остання отримала кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 36 % відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, який відповідає строку дії картки. Відповідно до умов цього Договору він складається з заяви позичальника, Умов надання та правил банківських послуг та Правил користування платіжною карткою.

Посилаючись на викладене та порушення відповідачем своїх зобов'язань, що призвело до заборгованості за кредитним договором, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, що станом на 31 травня 2011 року складає 32667грн.09коп., з яких: 9987грн. 02коп. - заборгованість за кредитом; 20648грн.30коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; штрафи відповідно до пункту 8.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1531 грн. 77 коп. - штраф (процентна складова).

Представник відповідачки позов не визнав, посилаючись на пропуск Банком позовної давності, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позовної давності.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказував на помилковість висновків суду щодо пропуску позовної давності за вимогами про стягнення процентів за користування кредитними коштами, які, на думку Банку, повинні нараховуватись на залишок заборгованості за кредитом до повного погашення цієї заборгованості. Посилаючись на викладене, Банк просив скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами в межах позовної давності та ухвалити у вказаній частині нове рішення, про задоволення позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом в межах позовної давності.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у повному обсязі у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогами цього позову, про застосування якого просив відповідач, поважних причин пропуску такого строку не вказано, тому відповідно до статей 253, 256, 257, 267 ЦК України є підстави для відмови в позові за спливом позовної давності.

Проте, не з усіма висновками суду першої інстанції можна погодитись.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05 вересня 2005 року за заявою ОСОБА_1 було укладено письмовий договір на видачу фінансового фіксованого ліміту в розмірі 5 000 грн на кредитну картку, а відповідач зобов'язалась погашати заборгованість щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3 % в місяць (т. 1 а.с. 7). Відповідач отримала кредитну картку № НОМЕР_1 і 05 вересня 2005 року на її ім'я було відкрито картковий рахунок. Вона погодилася, що ця заява разом з Умовами про надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Про видачу кредитної картки свідчить, надана банком, розписка ОСОБА_1 від 30 вересня 2005 року про отримання платіжної картки та запечатаний конверт з ПІН-кодом (т. 1 а.с. 38). При цьому, остання зазначала, що ознайомлена з Правилами користування карткою. Строк дії платіжної картки, виданої відповідачеві, підтверджено випискою з електронного реєстру та визначений вереснем 2008 року.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою на ній указано граничний строк дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 23 листопада 2016 року в справі № 6-2104цс16.

Банк повністю виконав взяті на себе зобов'язання щодо надання відповідачу споживчого кредиту в розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Між тим позичальник ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту та процентів, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Так, з виписки з особового банківського рахунку ОСОБА_1 вбачається, що останнє погашення заборгованості за кредитним договором здійснено 22 жовтня 2007 року. В подальшому до спливу дії картки відповідачка щомісячні платежі не сплачувала (т. 1 а.с. 30-37, 135-142).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору не передбачено нарахування процентів за користування кредитом та інших платежів після закінчення строку дії договору.

Відповідно, у межах строку кредитування, до 30 вересня 2008 року, відповідач повинна була повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти за користування ним. Починаючи з 30 вересня 2008 року термін дії кредитування закінчився.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, зокрема, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

З огляду на викладене, Банком безпідставно нараховано передбачені договором проценти поза межами визначеного договором строку кредитування, тобто, після 30 вересня 2008 року, а тому вказані вимоги є необґрунтованими.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки укладений сторонами договір встановлював окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з даним позовом 03 вересня 2011 року (згідно поштовому штемпелю на конверті, в якому був направлений позовом до суду).

За такого, висновок суду першої інстанції про пропуск Банком позовної давності за усіма вимогами є помилковим, оскільки зі спливом позовної давності заявлені вимоги щодо стягнення заборгованості із щомісячних платежів, які підлягали сплаті до 03 вересня 2008 року.

Таким чином, вимоги Банку про стягнення несплачених щомісячних платежів за період з 03 вересня 2008 року по 30 вересня 2008 року - заявлені у межах трирічного строку позовної давності.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив скасувати рішення тільки в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами в межах позовної давності та ухвалити у вказаній частині нове рішення, про задоволення позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом в межах позовної давності.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 03 вересня 2008 року по 30 вересня 2008 року в розмірі 309грн. 59коп.

Отже, згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог Банку про стягнення процентів за користування кредитними коштами підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення - про часткове задоволення даних вимог.

Згідно довідки МСЄК ОСОБА_1 є інвалідом 2-ї групи безстороково (т. 1 а.с. 92), а тому відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України вимоги Банку про стягнення з неї відшкодування судового збору задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 грудня 2015 року в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитними коштами скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення - про часткове задоволення даних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 309грн. 59коп. (триста дев'ять гривень п'ятдесят дев'ять копійок).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В Коломієць

Судді: О.І. Галущенко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 10 грудня 2018 року.