ПОСТАНОВА

Іменем України

25 квітня 2018 року м. Кропивницький

справа № 404/5368/15-ц

провадження № 22-ц/781/569/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Чельник О.І.

суддів: Дуковського О.Л., Кіселика С.А.

секретаря: Бодопрост М.М.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 13 грудня 2017 року у складі судді Галагана О.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі по тексту ПАТ «УкрСиббанк» або банк) про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що у 2006 році між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 0, за умовами якого банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у сумі 19890 швейцарських франків, а позичальник зобовязався прийняти належним чином, використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у договорі.

Однак, у кредитному договорі № 0 не було зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій відповідно до ст.ст. 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Станом на 01.09.2008 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (далі по тексту АКІБ «УкрСиббанк») не був уповноваженим банком з надання кредиту готівкою іноземною валютою фізичним особам. Відтак, оспорюваний кредитний договір відповідно до ст.ст. 203, 215, 227 ЦК України позивач вважає недійсним.

Також вказав, що всупереч вимогам п. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 80, 91, 92 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивачеві при підписанні кредитного договору № 0 від 22.09.2006 року відповідачем не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність. Таким чином, відповідачем було допущено істотне порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, через невиконання банком вимог закону щодо надання повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, у звязку з чим позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Крім того, сукупна вартість договорів у гривні на момент підписання споживачем оспорюваного договору не була повідомлена позивачеві і він на час подачі позову не має жодних відомостей про зазначену істотну умову договору.

Графік платежів був наданий банківськими установами і складений у іноземній валюті, але з даного графіку не убачається, яку саме суму позивач повинен сплатити у гривнях. Цей графік також не враховує суму страхових платежів, банківських комісій, при придбанні споживачем валюти на погашення кредиту тощо. Тобто, остаточна ціна споживчого кредиту залишається для позивача невідомою. Не надано було також інформації щодо податкового режиму сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживачі мають право, або відомості про те, у кого вони можуть одержати відповідну інформацію. Вимога надати споживачам переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування не виконана взагалі. Ці факти є прикладом нечесної та агресивної підприємницької практики, коли споживачів вводять в оману стосовно істотних умов договору, п.п. 1 п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». А згідно з вимогами п. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив суд :

- визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 22.09.2006 №0, укладений між ним та АКІБ «УкрСиббанк»;

- визнати недійсним іпотечний договір від 22.09.2006, зареєстрований в реєстрі за №1614, укладений між ним та АКІБ «УкрСиббанк»;

- виключити з реєстру обтяжень та заборони відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за договором від 22.09.2006, а саме квартиру за адресою вул. Генерала Жадова, 23, к. 1, кв. 98 у м. Кіровограді;

- зобовязати ПАТ «УкрСиббанк» повернути йому у натурі все, що він отримав на виконання угод за договором про надання споживчого кредиту від 22.09.2006 №0, укладеним між ним та АКІБ «УкрСиббанк».

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 13 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір від 22.09.2006 №0, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 з моменту його укладення. Визнано недійсним іпотечний договір від 26.09.2006 року укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 з моменту його укладення. Застосовано до сторін наслідки недійсності правочину - реституцію, за якою стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» грошові кошти в розмірі 19890 швейцарських франків та стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_3 грошові кошти, сплачені на виконання умов кредитного договору від 22.09.2006 №0. Проведення розрахунку суми коштів, які були сплачені ОСОБА_3 на виконання умов кредитного договору від 22.09.2006 №0, покладено на ПАТ «УкрСиббанк». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ПАТ «УкрСиббанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі. Вважає, що висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними та стягнення з нього судових витрат не відповідають обставинам справи та діючому законодавству.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відповідно до ст.ст.367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обовязок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 22 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником прав та обовязків якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0. Відповідно до умов зазначеного договору банк надав ОСОБА_3 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 19890 швейцарських франків, що в еквіваленті дорівнювало станом на час укладення договору 80206 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок відповідача, із зобов'язанням сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 21.09.2027 року. За користування кредитними коштами ОСОБА_4 зобовязався сплачувати проценти у розмірі 7,99 % річних, (п. 1.3.1 кредитного договору). За умовами п. 1.3.1 кредитного договору по закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.9.2 даного договору. У випадках, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому п. 9.2 даного договору, застосовується розмір процентної ставки, діючи за цим договором в попередньому місяці (т.1 а.с.8-12).

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 26 вересня 2006 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1614, за яким позивач передав в іпотеку нерухоме майно квартиру, що є його власністю та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.13-16).

Задовольняючи позов суд першої інстанції зазначав, що висновком судової-економічної експертизи встановлено, що при умові сплати основної заборгованості рівними частинами - 78,62 шв.франків/місяць, в межах наявних матеріалів, було встановлено, що ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) на момент укладення договору про надання кредиту № 0 від 22.09.2006 р. складає 9,48 %; сукупна вартість кредиту (в грошовому виразі) на момент укладення договору про надання кредиту № 0 від 22.09.2006 р. складає 19177,82 шв.франків.

При умові сплати основної заборгованості рівними частинами - 78,62 шв.франків/місяць, в межах наявних матеріалів, при виконанні розрахунку в національній валюті, з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до шв.франка, за період з 22.09.2006 р. по 14.04.2016 р. з застосуванням в наступних періодах офіційного курсу шв.франків станом на 14.04.2016 р., встановлено (докладно див. дослідну частину та Додаток 2 експертизи): ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) на момент укладення договору про надання кредиту №0 від 22.09.2006 р. складає 26,62 %; сукупна вартість кредиту (в грошовому виразі) на момент укладення договору про надання кредиту № 0 від 22.09.2006 р. складає 251478,35 грн.

По другому питанню було зазначено, що у зв'язку з відсутністю розміру щомісячного платежу в умовах договору від 22.09.2006 №0, дослідження проводилось при умові сплати основної заборгованості рівними частинами - 78,62 шв.франків/місяць. За даними п.1.3.1 договору про надання кредиту від 22.09.2006 №0 процентна ставка за користування кредитом становить 7,99 % річних. В межах наявних матеріалів ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) та сукупна вартість кредиту (у грошовому виразі) за договором про надання кредиту від 22.09.2006 №0 не визначені.

При умові сплати основної заборгованості рівними частинами 78,62 шв.франків/місяць, в межах наявних матеріалів, встановлено (докладно див. дослідну частину та Додаток 1 експертизи): ефективна ставка відсотка (реальна процентна сіамка) на момент укладання договору про надання кредиту № 0 від 22.09.2006 р. складає 9,48 % та є вищою від визначених договором процентів за користування кредитом; сукупна вартість кредиту (в грошовому виразі) на момент укладення договору про дання кредиту № 0 від 22.09.2006 р. складає 19177,82 шв.франків.

При умові сплати основної заборгованості рівними частинами - 78,62 шв.франків/місяць, в межах наявних матеріалів, при виконанні розрахунку в національній люті, з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до шв.франка, за період з 22.09.2006 р. по 14.04.2016 р. з застосуванням в наступних періодах офіційного курсу шв.франків станом на 14.04.2016 р., встановлено (докладно див. дослідну частину та Додаток 2 експертизи): ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) на момент укладення договору про надання кредиту № 0 від 22.09.2006 р. складає 26,62 %; сукупна вартість кредиту (в грошовому виразі) на момент укладення договору про надання кредиту № 0 від 22.09.2006 р. складає 251478,35 грн.

По третьому питанню зазначено, що за результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, не встановлено розміру щомісячного платежу в умовах договору № 0 від 22.09.2006 р. (т. 1, а.с. 8-12), в зв'язку з чим дослідження проводилось при умові сплати основної заборгованості рівними частинами - 78,62 шв.франків/місяць.

Таким чином, за результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, при умові плати основної заборгованості рівними частинами - 78,62 шв.франків/місяць, щомісячні платежі (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами), по договору № 0 від 22.09.2006 р. на момент його укладення, становили: від 78,12 шв.франків до 294,66 шв. франків (докладно див. колонку 2 Додатку 1 експертизи); від 474,04 грн. до 4340,42 грн., при здійсненні Позичальником платежів за офіційним курсом НБУ по відношенню гривні до шв.франків за період з 22.09.2006 р. по 14.04.2016 р. з застосуванням в наступних періодах офіційного курсу шв.франків станом на 14.04.2016 р. (докладно див. колонку 2 Додатку 2 експертизи).

По четвертому питанню зазначено, що в межах наданих матеріалів, оформлення Банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту під час укладення договору про надання кредиту № 0 від 22.09.2006 р. виконано з недотриманням п. 2. та п. 4. ст. ЗУ «Про захист прав споживачів», в зв'язку з тим, що не встановлено інформації, наданої Позичальнику перед укладенням договору щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з оформлення договору про надання кредиту, а також детального розпису загальної вартості кредиту для споживача на момент укладення договору № 0 від 22.09.2006 р. (докладно див. дослідну частину експертизи).

На підставі висновку експерта суд визнав, що доводи позивача про те, що під час укладання договору Банк приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та загальної суми кредиту, знайшли своє підтвердження.

Проте з таким висновком суду колегія суддів не погоджується з таких підстав.

Встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме АКІБ «УкрСиббанк», отримавши від банку всю передбачену законодавством інформацію перед укладенням договору, що відповідає статтям 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтям 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Правові підстави для визнання спірних договорів кредиту та іпотеки недійсними відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку, та положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору, є самостійними підставами визнання договорів недійсними. Позивач не довів введення його в оману під час укладення споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, та у строк, встановлений у зобовязанні.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 ст. 203 цього Кодексу.

Як на підстави для визнання спірної угоди недійсною позивач посилався на приписи ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов оспорюваних правочинів, оскільки на час укладення кредитного договору банк не повідомив його про валютні ризики, повязані з підвищенням вартості валюти (долару США), не повідомив орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, внаслідок чого відповідач застосував нечесну підприємницьку діяльність, ввівши позивача в оману.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За змістом ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобовязань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Ризик валютних коливань на час укладення кредитного договору мають обидві сторони договору (кредитор і позичальник). Зміни валютного ринку під час виконання кредитного договору не можуть бути визнані підставою для зміни або розірвання раніше укладеного договору або звільнення однієї із сторін від виконання взятих на себе зобовязань, якщо сторона вважає, що такі зміни відбуваються не на її користь.

З матеріалів справи убачається, що, укладаючи кредитний договір, ОСОБА_4М зазначив і посвідчив власним підписом, що на дату укладення договору він ознайомлений із усіма умовами даного договору та вони йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також те, що перед підписанням цього договору отримав від Банку відповідно до п.9.13 оспорюваного кредитного договору інформаційний лист згідно з вимогами законодавства України, зокрема, п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( т.1 а.с.8-12, 35-36).

Крім того, позичальник не повідомляв Банк про наявність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої їй банком інформації, як про особу і місце знаходження банку, так і про умови отримання, користування та повернення кредиту.

Отримання від Банку кредиту в сумі 19890 швейцарських франків позивач не заперечує.

Посилання позивача на те, що йому не була надана банком повна інформація про сукупну вартість кредиту спростовується матеріалами справи та не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору.

Позивач при укладенні спірного договору був повідомлений про всі істотні умови договору, добровільно згідно з положеннями ст. ст. 3, 627 ЦК України підписав договір, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

Крім того, на момент укладення кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Договірні умови, передбачені зазначеним кредитним договором та додатками до нього, не створюють дисбаланс прав та обовязків на користь будь-якої сторони цієї кредитної угоди, а тому ці умови не можна кваліфікувати як несправедливі та дискримінаційні, такі, що порушують права позивача як споживача фінансових послуг.

Договірні умови підписані позивачем добровільно, без будь-якого тиску, без погодження з позичальником банк не включив до договору жодної умови, яка б створювала дисбаланс прав та обовязків позичальника, що не спростовано позивачем.

При цьому позичальником ОСОБА_3 добровільно виконувались договірні умови, починаючи з 2006 року до березня 2015 року, що свідчить про те, що він їх визнавав, самостійно з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору не звертався, що свідчить про його згоду з усіма умовами спірного кредитного договору.

Підрахунок сукупної вартості кредиту не становить для позивача складності, оскільки сторонами договору чітко і зрозуміло обумовлено розмір кредиту, його відсоток, графік погашення кредиту та відповідальність за порушення виконання кредитних умов.

Безпідставними є доводи позивача і щодо неправомірного застосування банком зазначеної процентної ставки за договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобовязання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Укладаючи кредитний договір сторони домовились, що нарахування процентів за спірним договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства України. Проценти нараховуються на суму кредиту, що фактично надані банком позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність банку відповідно до умов договору (т.1 а.с.8, зворот).

За встановлених судом обставин укладений між сторонами кредитний договір не суперечить нормам чинного на той час законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину. Під час укладення кредитного договору позивачу було надано необхідну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, тому правові підстави для висновків про введення відповідачем позивача в оману відсутні, а заявлені позивачем позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Частинами 2 та 3 статті 533 ЦК України передбачено, що в разі, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент іноземної валюти, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що банк при укладенні спірних договорів мав банківську ліцензію та дозвіл на право здійснювати банківські операції, що відповідає вимогам Закону України «Про банки і банківську діяльність» та декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Вимоги підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки на час їх виникнення законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування.

Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Оспорюваний договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг».

Колегія суддів вважає, що позичальник при належній завбачливості міг, з урахуванням динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-80цс13, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Враховуючи досліджені судом умови укладеного між сторонами кредитного договору колегія суддів не встановила наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, заподіяння шкоди споживачу та порушення принципу добросовісності.

Оспорюваний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь яких застережень ОСОБА_4 підтвердив, що обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору.

Передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини позивач не скористався, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що також свідчить про його згоду з умовами договору.

Оспорюваним договором від 22 вересня 2006 року №0, укладеним між сторонами, передбачена інформація про умови кредитування, де зазначені перелік, розмір і база розрахунку комісії банку за надання кредиту і вартості всіх сукупних послуг, а також фінансових зобовязань позичальника за кожним платіжним періодом, реальна процентна ставка, вид і предмет супутньої послуги, яка надається споживачу, обґрунтування вартості супутньої послуги.

За таких обставин відсутні правові підстави для визнання кредитного договору та похідного від нього іпотечного договору недійсними відповідно до положень ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України, як укладеного унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; позивач не довів введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав, умови договору були погоджені сторонами при його укладанні та визнані такими, що не є несправедливими.

Не знайшло свого підтвердження і те, що зміст кредитного договору суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам ст. 227 ЦК України щодо наявності відповідної ліцензії у банка для кредитування в іноземній валюті.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та наявним у справі доказам, що згідно з п.п.3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 389, 390 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 13 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки- відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст складено 27 квітня 2018 року.

Головуючий суддя: О.І. Чельник

Судді: О.С.Дуковський

ОСОБА_6