АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2018 року м. Одеса

справа № 522/11272/16-ц

провадження №22-ц/785/6962/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Маслова Р.Ю.,

учасники справи:

позивачі-Зофірі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представник позивачів - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача ОСОБА_7,

третя особа - Шоста одеська державна нотаріальна контора,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 липня 2018 року у складі судді Чернявської Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2016 року ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_6, третя особа: Шоста одеська державна нотаріальна контора про визнання заповіту нікчемним.

Позов обґрунтували тим, що 25 листопада 2014 року помер ОСОБА_9, який доводиться сторонам дядьком. Після його смерті за їх заявами Шостою Одеською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа зі змісту якої вони дізналися про заповіт.

Зазначали, що :

-заповіт був посвідчений виконуючим обовязки державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, яка порушила вимоги щодо його форми, передбачені Законом України «Про нотаріат» в редакції від 02 вересня 1993 року, п.1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5, в редакції від 19 травня 2000 року, п.1 Порядку посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 р. № 419, в редакції від 15червня 1994 року;

-у заповіті відсутні місце і час його укладення, дата народження заповідача, його адреса реєстрації та ідентифікаційний номер, що взагалі ставить під сумнів, що спірний заповіт був складений саме дядьком позивачів ОСОБА_9, а не іншою особою з такими ж прізвищем, імям та по-батькові;

-у заповіті не зазначено, що була встановлена дієздатність заповідача, що заповідач перебуває при здоровому розумі та ясній памяті, усвідомлює значення своїх дій, діє добровільно та попередньо ознайомлений з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, заповіт не містить рукописного зазначення заповідачем відомостей про те, що заповіт записаний нотаріусом зі слів заповідача, заповідачем прочитаний, його зміст та умови відповідають дійсним намірам заповідача, на заповіті не заповнені до кінця рядки та інші вільні місця не прокреслені, в заповіті відсутня печатка;

-згідно наказу начальника управління юстиції в Одеській області № 141-ос від 17 травня 2000 року на ОСОБА_10 були покладені обовязки по нотаріальному обслуговуванню населення м. Іллічівська, проте заповідач по спірному заповіту відносився до населення м. Одеси, проживав та був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України 2003 року (далі-ЦК України), а не ЦК Української РСР (далі-ЦК УРСР), просили на підставі ст.1257 ЦК України визнати нікчемним заповіт ОСОБА_9, серія АВМ № 002028, посвідчений 29 травня 2000 року виконуючим обовязки державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі за № 2-1445.

Відповідач та його представник ОСОБА_7 позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості.

Шоста одеська державна нотаріальна контора надала заяву про слухання справи без присутності їх представника.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11 липня 2018 року у позові відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачі оспорюють не спадкові відносини померлого та відповідача, а порядок посвідчення та не відповідність вимогам закону заповіту, який складено до набрання чинності ЦК України, а тому до спірних відносин мають застосовуватися положення ЦК УРСР.

Суд дійшов висновку, що спірний заповіт ОСОБА_9 від 29 травня 2000 року, який посвідчено нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори відповідає вимогам ст.ст.45,47,48,541 ЦК УРСР , який діяв на час його підписання, а тому підстав для визнання заповіту нікчемним не встановлено, як не має й підстав для визнання заповіту недійсним.

Суд визнав, що ОСОБА_10 на час призначення її виконуючим обовязки нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори вже мала свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю, працювала нотаріусом обласного державного архіву нотаріату, тому діючі як нотаріус посвідчила заповіт. Наявність у неї відповідних повноважень на посвідчення спірного заповіту підтверджено ОСОБА_10, яка була допитана у якості свідка в судовому засіданні.

В апеляційні скарзі представник ОСОБА_5 в інтересах позивачів просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову.

Неправильність рішення суду мотивувала порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги фактично відтворюють доводи позовної заяви, які докладно наведені вище.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач та його представник не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 29 травня 2000 року ОСОБА_9, який мешкав в АДРЕСА_1 склав заповіт на користь ОСОБА_6, яким заповів належну йому на праві власності вищевказану квартиру. Заповіт посвідчений виконуючим обовязки державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, що підтверджено довідкою зі Спадкового реєстру №50474841 від 04 січня 2018 року (а.с.131,132).

Як вбачається з матеріалів справи, 25 листопада 2014 року помер ОСОБА_9.А.

В установлений законом строк сторони звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Згідно наказу управління юстиції в Одеській області від 17 травня 2000 №141-ос нотаріуса обласного державного архіву нотаріату ОСОБА_10відряджено на роботу до Шостої одеської державної нотаріальної контори із покладенням на неї обовязки нотаріуса цієї ж державної нотаріальної контори з 18 травня 2000 року на період відсутності основного працівника ОСОБА_11

Цим же наказом покладено на ОСОБА_10 обовязки по нотаріальному обслуговуванню населення м.Іллічівська та дозволено користуватися печаткою №5 Шостої Одеської державної нотаріальної контори.

Згідно свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю №2790 від 16 жовтня 1997 року, виданого на імя ОСОБА_10, свідоцтво є підставою для призначення на посаду державного нотаріуса або реєстрації приватної нотаріальної діяльності (а.с.65).

Відповідно до ст.ст.1,2 Закону України «Про нотаріат» в редакції станом на 28 квітня 1998 року визначено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Нотаріусом може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту (університет, академія, інститут) і пройшов стажування протягом шести місяців в державній нотаріальній конторі або у нотаріуса, що займається приватною нотаріальною практикою, склав кваліфікаційний іспит та одержав свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю.

Розглядаючи справу, суд дійшов висновку, що заповіт ОСОБА_9, посвідчений 29 травня 2000 року нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори, відповідає вимогам ст. 541 ЦК УРСР, а тому підстав для визнання заповіту нікчемним не встановлено, як не має й підстав для визнання заповіту недійсним. Заповіт від 29 травня 2000 року підписаний особисто ОСОБА_9 та був нотаріально посвідчений.

Зі змісту оспорюваного заповіту вбачається, що він укладений в період чинності ЦК УРСР.

Згідно з пунктами 1,4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відмовляючи у позові, суд першої дійшов вірного висновку та правильно виходив з того, що оспорюваний заповіт був посвідчений до введення в дію ЦК України, а тому на спірні правовідносини поширювались положення ЦК УРСР.

У звязку з цим посилання на нікчемність заповіту є безпідставними, оскільки поняття «нікчемність правочину» визначено лише ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про застосування до вказаних правовідносин положень ЦК України є необґрунтованими, оскільки правовідносини між сторонами виникли 29 травня 2000 року, тому до них застосовується положення ЦК УРСР. У відповідності до вимог закону заповіт - це є особисте розпорядження фізичної особи своїм майном на випадок своєї смерті, тому воля спадкодавця може бути порушена тільки з підстав, передбачених законом. Оскільки заповіт складено в період дії ЦК УРСР, визнати його недійсними можна тільки з підстав, передбачених саме цим кодексом, тобто на підставі ст. ст. 48-58 ЦК УРСР.

Вимоги до заповіту та порядку його укладання встановлені ст. 541 ЦК УРСР. Зокрема, заповіт повинен бути укладений в письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладання, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно абзаців 1,2 п.82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року, що була чинною на час складення оспорюваного заповіту, нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог ст.ст. 541, 543 ЦК УРСР і особисто подані ними нотаріусу. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний особисто заповідачем. У заповіті зазначаються: дата і місце народження заповідача; місце і час укладення заповіту.

Заповіт, як одностороння угода, підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності угод, передбачених ст. 48 ЦК УРСР, яка визначає недійсною угоду, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст.545 ЦК УРСР недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах.

За своїм змістом заповіт є правочином, який складається із суворим дотриманням форми, він повинен бути обов'язково складений у письмовій формі та посвідчений відповідною посадовою особою.

Відповідно до абзаців 1,2 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Як убачається з матеріалів справи, позивачі обґрунтовували свої вимоги тим, що заповіт складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, підписаний сторонньою особою - виконуючим обовязки державного нотаріуса, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, тому є нікчемним.

Частиною 1 ст. 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Встановлено, що згідно наказу управління юстиції в Одеській області від 17 травня 2000 №141-ос нотаріуса обласного державного архіву нотаріату ОСОБА_10 відряджено на роботу до Шостої одеської державної нотаріальної контори з покладенням на неї обовязки нотаріуса цієї ж державної нотаріальної контори з 18 травня 2000 року.

Тобто, ОСОБА_10 є тією особою, на яку Законом України „Про нотаріат" покладено здійснення таких угод. І як встановлено судом, цим нотаріусом посвідчено заповіт від імені ОСОБА_9 з додержанням вимог про форму заповіту, яка діяла на той час. Заповіт підписав власноруч заповідач ОСОБА_9 у присутності нотаріуса, поставив свій підпис та зазначив фамілію.

В заповіті вказано, що нотаріусом ОСОБА_9 розяснено ст.ст.534,535 ЦК УРСР, які діяли на тої час та обовязково повинні були розяснені нотаріусом під час складання заповіту.

Як убачається із змісту заповіту він посвідчений у місті ОСОБА_10 29 травня 2000 року о 16 годин 45 хвилин. Нотаріусом зазначено, що заповіт підписаний ОСОБА_9 у присутності нотаріуса. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірена.

Заповіт складено нотаріусом у двох екземплярах, з яких один залишився в нотаріальній конторі, а другий видано заповідачу. Заповіт зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №2-1445, стягнуто при цьому державне мито у розмірі 0,85 грн.

Таким чином, у вказаному заповіті чітко виражена воля заповідача, де він зазначив, що він, ОСОБА_9, 29 травня 2000року в м. Одесі на випадок своєї смерті робить таке розпорядження, яким належну йому на праві приватної власності квартиру №23, що знаходиться у місті Одесі, по проспекту Шевченко , будинок 25а заповідає ОСОБА_6

Згідно з вимогами ст.542 ЦК УРСР заповіт повинен бути підписаний особисто заповідачем. Якщо ж в силу фізичних вад, хвороби або з інших причин заповідач не може власноручно підписати заповіт, його на прохання заповідача може бути підписано іншою особою в присутності нотаріуса або іншої службової особи із зазначенням причин, з яких заповідач не міг зробити це власноручно.

Зміст заповіту вказує на то, що ОСОБА_9 власноручно поставив підпис на заповіті та чітко, ясно написав свою фамілію. В даному випадку особу громадянина ОСОБА_9 та його дієздатність було перевірено нотаріусом під час складання заповіту, він власноручно підписав заповіт і справжність його підпису на заповіті ніким не оспорюється.

Крім того, заповіт посвідчено на офіційному бланку АВМ №002028 Міністерства юстиції України, який містить багатоступеневий захист від підроблення. ОСОБА_12 і час укладення заповіту зазначено нотаріусом , та викладено в заповіті, в якому вказано, що заповіт посвідчений в м. Одесі 29 травня 2000 року, посвідчений державним нотаріусом ОСОБА_10

Матеріали справи підтверджують, що нотаріус ОСОБА_10 на час призначення виконуючим обовязки нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори мала свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю, працювала нотаріусом обласного державного архіву нотаріату, а тому мала право, як державний нотаріус, посвідчувати всі угоди, оскільки згідно вищевказаного наказу вона була направлена виконувати обовязки державного нотаріуса, а не іншої особи. Наявність у неї відповідних повноважень на посвідчення спірного заповіту підтверджено ОСОБА_10, яка була допитана у якості свідка в судовому засіданні.

Доводи апелянта про те, що вчинення нотаріальних дій, не покладаються на виконуючого обовязки нотаріуса, що є підставою для визнання заповіту нікчемним, до уваги не приймаються, оскільки діючими нормами цивільного законодавства України як на 2000 рік, так і на цей час не допускається формального скасування нотаріальної дії, коли ці відхилення не вплинули на її вчинення. Зазначення нотаріусом свого статусу як «виконуючого обовязки нотаріуса» в заповіті не є підставою для його скасування, оскільки нотаріусом не допущено серйозного відхилення від зазначеного законом порядку.

На волевиявлення ОСОБА_9 по складенню заповіту саме на користь відповідача ніякі дії державного нотаріуса ОСОБА_10 в даній справі не вплинули, і ця обставина на засадах змагальності не спростована.

Крім того, починаючи з 29 травня 2000 року по день своєї смерті, яка настала 25 листопада 2014 року, ОСОБА_9 не скасував вказаний заповіт та не змінював його суть.

Згідно Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

За ст.3 вказаного закону нотаріус-це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Державний нотаріус ОСОБА_10 є саме тією уповноваженою державою фізичною особою, яка повинна посвідчувати заповіти та виконувати інші нотаріальні дії.

Доводи апеляційної скарги про те, що в заповіті не зазначено дата народження заповідача, його адреса реєстрації та ідентифікаційний номер, до уваги не приймаються з таких підстав.

Згідно абзаців 1, 2 п. 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року, що була чинною на час складення оспорюваного заповіту, нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 ЦК УРСР і особисто подані ними нотаріусу.

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний особисто заповідачем (ст. 541 ЦК УРСР). У заповіті зазначаються: дата і місце народження заповідача; місце і час укладення заповіту.

Але абзац другий п. 82 в редакції наказу Міністерства юстиції України від 17 жовтня 2000 року N 51/5 щодо дати і місця народження заповідача; місця і часу укладення заповіту доповнено в Інструкцію 17 жовтня 2000 року, тобто після посвідчення заповіту 29 травня 2000 року.

Таким чином, ані ст. 541 ЦК УРСР, ані Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій не передбачали при посвідченні заповіту на час його складання, вказувати в ньому дату і місце народження заповідача, ідентифікаційний номер, його реєстрацію за місцем проживання тощо.

Тому вказані дані заповідача не були зазначені нотаріусом у заповіті.

Інші доводи апеляційної скарги не є підставою для визнання заповіту недійсним на підставі ст.48 ЦК УРСР, якщо він складений за волевиявленням спадкодавця.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що заповіт виготовлено на нотаріальному бланку, він викладений у письмовій формі з особистим підписом ОСОБА_9, за текстом заповіту зазначено місце складання цього заповіту і час: «ОСОБА_12, двадцять девятого травня двохтисячного року», та зазначено, що заповіт підписано о 16 годині 45 хвилинах, особу заповідача встановлено та його дієздатність перевірена, заповіт було зареєстровано в реєстрі за №2-1445.

Отже, заповіт відповідає вимогам законодавства на час його посвідчення.

Враховуючи вищевикладене, розглянувши скаргу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2018 року.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_13