Справа № 318/2067/18 Номер провадження №2/318/812/2018
"02" листопада 2018 р. м. Камянка-Дніпровська
Камянсько-Дніпровський районний суд Запорізької області в складі: судді Васильченка В.В.; при секретарі Крук О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в залі суду м. Кам'янка-Дніпровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Водянської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Водянської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок № 73 по вул. Українській в с. Дніпровка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області. В будинку крім нього зареєстровані дочка ОСОБА_4, онук ОСОБА_5, дочка ОСОБА_2, онук ОСОБА_3 З 1990 року відповідачі за зазначеною адресою не проживають, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 14.09.2018 року. На даний момент вони в будинку не проживають, відсутні їх особисті речі, вони не сплачують комунальні послуги, не ведуть господарство за місцем реєстрації. Відповідачі, перебуваючи зареєстрованими в його житловому будинку та не проживаючи в ньому, обмежують його право розпоряджатись своїм майном. У нього виникають додаткові незручності та необхідність у наданні додаткових документів та довідок при оформленні субсидії. Тому позивач просить суд усунути перешкоди прав власності, визнавши ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Запорізька область, Камянсько-Дніпровський район, с. Дніпровка, вул. Українка, 73.
Ухвалою суду від 04.10.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та відкрито провадження у справі.
У зазначений відповідачам строк в ухвалі від 04.10.2018 року відповідачі не надали суду відзив на позовну заяву без поважних причин, на адресу суду повернулась розписка про отримання поштового відправлення. .
Від представника третьої особи без самостійних вимог: виконавчого комітету Камянсько-Дніпровської міської ради Запорізької області пояснень щодо позову надано не було.
У зв'язку з неподанням відповідачем відзиву на позовну заяву, суд, за згодою позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних в справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Перевіривши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 24.05.1969 р., посвідченого виконавчим комітетом Дніпровської сільської ради Камянсько-Дніпровького району Запорізької області та зареєстрованого в Книзі для запису нотаріальних дій під № 25, ОСОБА_1 придбав житловий будинок за адресою: Запорізька область, Камянсько-Дніпровський район, с. Дніпровка, вул. Українка, 73 (а.с. 11). Документів, які б підтверджували державну реєстрацію права власності позивачем не надано.
На підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської сільської ради від 13.06.1995 р. № 10-51 ОСОБА_1 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,16 га для обслуговування житлового будинку, про що видано державний акт на право приватної власності на землю серії ЗП № 1272 від 12.01.1996 року, Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1227 (а.с. 12).
В зазначеному будинку залишається зареєстрованими відповідачі, що підтверджується довідкою № 630, виданої 14.09.2018 року виконавчим комітетом Водянської сільської ради Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області, які фактично в ньому не проживають з 1990 (а.с. 7). Домовленості між сторонами про відсутність відповідачів у житлі позивача та збереження за ними права користування в цей час не має.
Відповідне підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сімї б/н від 14.09.2018 року, який складений депутатом Водянської сільської ради ОСОБА_6, про фактичне не проживання ОСОБА_2, ОСОБА_3 за місцем реєстрації з 1990 року (а.с. 8).
Пункт 7 ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів №2,4,7, та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом.
Згідно ст. 383 ЦК України - власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання своєї родини, інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності чи обмежений у його здійснені.
Як вказано у висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.11.2016 року (справа № № 6-709цс16) щодо застосування ст. 391 ЦК України, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Статтею 386 ЦК України зазначається, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Вказаний підхід до вирішення аналогічний спорів знайшов своє підтвердження також у висновках Верховного Суду України, викладених в постанові від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11), в якій зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.
Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем надано суду акт про не проживання за даною адресою відповідачів, складений депутатом Водянської сільської ради ОСОБА_6 від 14.09.2018 року, та не надано суду акт про не проживання відповідачів, датований 2017 роком, тобто, протягом одного року члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі їх відсутності без поважних причин понад один рік.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 76-81, 258, 264, 265, 268, 273- 280, 352 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Водянської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Кам'янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Рішення складено 05 листопада 2018 року.

Суддя:ОСОБА_7