печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

21 березня 2018 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Москаленко К.О.,

при секретарі - Березовській К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» - про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» (далі по тексту - відповідач, ТОВ «Автотехнікс Україна») про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22.05.2017 між ним та ТОВ «Автотехнікс Україна» було укладено Договір фінансового лізингу №170324 (далі по тексту - Договір), відповідно до умов якого відповідач зобов'язався передати позивачу у власність транспортний засіб «Беларус» модель 892 (трактор). На виконання умов Договору 22.05.2017 позивач сплатив на рахунок ТОВ «Автотехнікс Україна» грошові кошти у розмірі 55 500 грн. 00 коп., вказавши призначення платежу адміністративний платіж згідно Договору. Однак, предмет Договору позивачу передано не було. 24.05.2017 позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив розірвати укладений Договір та повернути авансовий платіж у розмірі 55 500 грн. 00 коп. 13.06.2017 від відповідача надійшла відповідь на заяву позивача від 24.05.2017, у якій ТОВ «Автотехнікс Україна» повідомило про розірвання Договору. 27.06.2017 позивач повторно надіслав на адресу відповідача заяву, на яку отримав відповідь, що Договір вважається розірваним, а також те, що кошти, сплачені позивачем, поверненню не підлягають. Укладений з відповідачем Договір позивач вважає таким, що не відповідає чинному законодавству, є несправедливим та порушує його права, як споживача, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати недійсним укладений з відповідачем Договір; стягнути з ТОВ «Автотехнікс Україна» на його користь грошові кошти у розмірі 55 500 грн. 00 коп. та 277 грн. 50 коп. комісійної винагороди за послуги банку; вирішити питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.10.2017 у справі відкрито провадження.

У судове засідання 21.03.2018 позивач не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, представником позивача направлено на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача; крім того, зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання 21.03.2018 свого представника не направив, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов до суду не направив.

Згідно з ч. 1 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи те, що належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився, відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 22.05.2017 між ним та ТОВ «Автотехнікс Україна» було укладено Договір, предметом якого є транспортний засіб «Беларус» модель 892 (трактор). (а.с. 13-21)

22.05.2017 позивач сплатив на рахунок ТОВ «Автотехнікс Україна» грошові кошти у розмірі 55 500 грн. 00 коп., що вбачається з квитанції №11ВЕ291620. (а.с. 22)

Відповідно до ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Водночас, відповідачем не надано доказів наявності ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) та що суперечить вимогам законодавства.

Разом з тим, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір не посвідчений нотаріально, а укладений у простій письмовій формі.

Крім того, судом також встановлено, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими, з огляду на наступне.

Стаття 18 Закону «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, або договорів у цілому, що обмежують права споживача.

Дослідивши умови Договору, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 24 Договору); право в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п. 11 Договору); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п. 13 Договору).

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 08.06.2016 у справі № 6-330цс16 та у постанові від 11.05.2016 у справі № 6-3020цс15, аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Оскільки, вибір продавця предмета лізингу за Договором здійснює відповідач, так як в Договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За таких обставин, вимоги позивача про визнання недійсним Договору фінансового лізингу №170324, укладеного між ним та ТОВ «Автотехнікс Україна», ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та є обґрунтованими.

Оскільки, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання спірного Договору недійсним, підлягає задоволенню також вимога позивача про стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 55 500 грн. 00 коп., сплачених згідно Договору, та 277 грн. 50 коп. комісійної винагороди за послуги банку. (а.с. 23)

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 203, 204, 215, 216, 220, 628, 806 ЦК України, ст.ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів, - задовольнити.

Визнати недійсним Договір фінансового лізингу №10324, укладений 22.05.2017 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» (код ЄДРПОУ - 40085011) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) 55 500 (п'ятдесят п'ять тисяч п'ятсот) грн. 00 коп., сплачених згідно Договору фінансового лізингу №170324 та 277 (двісті сімдесят сім) грн. 50 коп. комісійної винагороди.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» (код ЄДРПОУ - 40085011) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд міста Києва.

Повний текст рішення складено 21.03.2018.

Суддя Печерського

районного суду м. Києва К.О. Москаленко