Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2018 р.

м. Київ

справа № 755/9196/2018

провадження № 2/755/4409/18

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Ламбуцької Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, відповідно до якого просить суд: поділити спільне майно подружжя, а саме: визнати за ОСОБА_1 право власності на ? часину коштів у розмірі 50 000,00 грн. за депозитним вкладом, що був оформлений у ПАТ КБ «ПриватБанк» за час шлюбу на ім'я ОСОБА_2, та позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь 50 000,00 грн., що відповідає половині вартості депозитного вкладу у ПАТ КБ «ПриватБанк», оформленого за час шлюбу на ім'я ОСОБА_2

Позовна заява мотивована тим, що 22.06.2013 року між сторонами було зареєстровано шлюб, та у квітні 2014 року на підставі спільного рішення подружжя останнім було здійснено банківський вклад на суму 100 000,00 грн. на депозитний рахунок до ПАТ КБ «ПриватБанк», про що відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір банківського вкладу. 22.02.2016 року рішенням Сквирського районного суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано. Однак після розірвання шлюбу відповідач коштами по договору банківського вкладу розпоряджається та користується в одноособовому порядку, позивач до грошового вкладу не має жодного доступу, що є підставою її звернення з даним позовом до суду.

04 липня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

02 жовтня 2018 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову в повному обсязі, вказуючи на невідповідність фактів, зазначених позивачем, дійсним обставинам, оскільки сторони проживали разом трохи більше року, жили окремо приблизно один рік до розірвання шлюбу, тому не вели спільне господарство. Факт окремого проживання до розірвання шлюбу встановлений рішенням Сквирського районного суду Київської областівід 22.02.2016 року. Відповідачем зауважено, що у нього з позивачем не було жодних грошових заощаджень за час спільного проживання, ніяких депозитних рахунків за спільні із позивачем коштів відповідач не відкривав. (а.с. 41)

02 листопада 2018 року позивачем до суду подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач, урахувавши довідку ПАТ КБ «ПриватБанк» та виписку по рахункам, надану ПАТ КБ «ПриватБанк»,просить суд поділити спільне майно подружжя, а саме: визнати за ОСОБА_1 право власності на ? часину коштів у розмірі 58 759,38 грн. за депозитними вкладами від 11.04.2014 року та від 13.07.2014 року, а також стягнути з відповідача зазначену суму коштів, що відповідає половині вартості депозитних вкладів у ПАТ КБ «ПриватБанк», загальна сума яких складає 119 053,59 грн., оформлених за час шлюбу на ім'я ОСОБА_2 Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 7 704,80 грн. та повернути з державного бюджету надлишково сплачений позивачем судовий збір у розмірі 295,20 грн. (а.с. 75-79)

07 листопада 2018 року позивачем до суду подано заяву про виправлення арифметичної помилки у її заяві про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої сума стягнення з відповідача у порядку поділу майна подружжя становить 59 526,80 грн., що становить ? частину від загальної суми банківських депозитів подружжя (119 053,59 грн. : 2 = 59 526,80 грн.). (а.с. 83)

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги письмові заяви сторін по суті позову, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом.

Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі.

Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Судом встановлено, що 22.06.2013 року між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровано шлюб, від якого мають малолітнього сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 326. (а.с. 24; 25)

11.04.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір банківського вкладу SAMDNWFD100 на суму 100 000,00 грн., у зв'язку з чим було відкрито рахунок НОМЕР_3 Станом на 23.09.2018 року залишок по карті становить 0,00 грн., що підтверджено Довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» Випискою по рахунку ПАТ «КБ «ПриватБанк». (а.с. 60; 61-62)

За даними виписки по рахунку № НОМЕР_3 за період з 22.06.2013 року по 04.03.2016 року за час знаходження депозитного вкладу у ПАТ КБ «ПриватБанк» було капіталізовано відсотки по депозиту у розмірі 16 683,92 грн.

13.07.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір банківського вкладу SAMDNWFD300 на суму 1 980,00 грн., у зв'язку з чим було відкрито рахунок НОМЕР_4. Станом на 23.09.2018 року залишок по карті становить 0,00 грн., що підтверджено Довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» Випискою по рахунку ПАТ «КБ «ПриватБанк». (а.с. 60; 61-62)

За даними виписки по рахунку НОМЕР_4 за період з 22.06.2013 року по 04.03.2016 року за час знаходження депозитного вкладу у ПАТ КБ «ПриватБанк» було капіталізовано відсотки по депозиту у розмірі 389,67 грн.

22.02.2016 року рішенням Сквирського районного суду Київської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. (а.с. 25)

Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення

Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв'язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності.

Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них.

Так, за вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України).

Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з урахуванням збільшення суми позовних вимог просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя в рівних частинах, шляхом визнання за позивачем права приватної власності на ? частину коштів, а саме на 59 526,80 грн. (119 053,59 грн. : 2 = 59 526,80 грн.), які були предметом вкладу подружжя у ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договорів банківського вкладу, укладених між відповідачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у період зареєстрованого шлюбу сторін, та позивач просить стягнути вказану суми коштів з відповідача, оскільки такі кошти набуто сторонами за час зареєстрованого шлюбу та, відповідно, належать сторонам на праві спільної сумісної власності, тому підлягають розподілу в розрізі даного спору.

Відповідно до частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно положень статті 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя

буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 27 квітня 2016 року, Справа № 6-486цс16)

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги письмові зяви сторін по суті позову, керуючись законодавством України, діючим на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для здійснення заявленого позивачем поділу спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності та виділення відповідачу ОСОБА_2 у власність по ? частині кожному на наступне рухоме майно: грошові кошти у розмірі 119 053,59 грн., тобто по 59 526,80 грн. кожному, із урахуванням капіталізації відсотків по депозиту, що були предметом договору банківського вкладу SAMDNWFD100 від 11.04.2014 року (депозитний вклад 100 000,00 грн. + капіталізовані відсотки 16 683,92 грн.) та договору банківського вкладу SAMDNWFD300 від 13.07.2014 року (депозитний вклад 1 980,00 грн. + капіталізовані відсотки 389,67 грн.), укладених між відповідачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у період зареєстрованого шлюбу сторін спірних правовідносин, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами (а.с. 60-62) та не спростовано відповідачем відповідно до поданого ним письмового відзиву на позовну заяву, - оскільки судом встановлено, що спірне рухоме майно, а саме: грошові кошти на загальну суму 119 053,59 грн. набуто сторонами у продовж більш року сумісного проживання у зареєстрованому шлюбі, тому є їхньою спільною сумісною власністю незалежно від того, чи позивач мала самостійний, достатній дохід у зв'язку із доглядом за дитиною та веденням домашнього господарства, що є поважною причиною у розумінні положення статті 60 Сімейного кодексу України, яка не позбавляє подружжя права власності на придбане у шлюбі майно. Та з огляду на вимогу позивача про поділ майна, об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, що є безумовним правом позивача як співвласника цього майна, такий поділ суд визнає правомірним та допустимим з урахуванням презумпції рівності часток, якій відповідають заявлені вимоги позивача в розрізі даного спору.

Разом з тим, попри те, що спірне рухоме майно, а саме: грошові кошти у розмірі 119 053,59 грн., які були предметом банківських депозитних вкладів, використано відповідачем на свій розсуд проти волі позивача і не в інтересах сім'ї, що підтверджено випискою по банківському вкладу та не спростовано відповідачем, - таке майно враховується при поділі та має бути стягнуто з відповідача у власність позивача відповідно здійсненому у даному провадженні поділу, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у Постанові від 27 квітня 2016 року, Справа № 6-486цс16.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В частині вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь понесених судових витрат на загальну суму 7 704,80 грн. та повернення з бюджету 295,20 грн. суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України)

Як убачається з матеріалів справи, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1 000,00 грн. (а.с. 27), що відповідало 1% ціни позову, яка становила 100 000,00 грн. Під час судового розгляду справи позивачем збільшено ціну позову до 119 053,59 грн., однак не доплачено судовий збір. Таким чином, у порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням повного задоволення позову в частині основних вимог щодо поділу майна подружжя, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 1 000,00 грн., а в дохід держави - недоплачена позивачем під час збільшення ціни позову сума судового збору у розмірі 190,54 грн.

Разом з тим, суд визнає необґрунтованою вимогу позивача про повернення їй з державного бюджету 295,20 грн. судового збору як надлишково сплаченого, оскільки предметом розгляду справи було спільне майно подружжя на загальну суму 119 053,59 грн., а не лише його частина, що надійшла у власність позивача після поділу, таким чином позивачем мав бути сплачений судовий збір на загальну суму 1 190,54 грн., а фактично сплачено 1 000,00 грн., тому відсутній факт сплати позивачем надлишкової суми судового збору, а наявний факт недоплати суми судового збору у розмірі 190,54 грн., який даним рішенням суду, з урахуванням задоволення основних вимог позивача, стягнуто з відповідача у дохід держави.

Крім того, суд не убачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на складання та подання позовної заяви до суду у розмірі 2 000,00 грн., на проїзд представника у розмірі 1 250,00 грн. та заплановані на майбутнє витрати на правничу допомогу на загальну суму 5 000,00 грн., - оскільки матеріали справи не містять ані договору про надання позивачу правничої допомоги щодо складання позовної заяви, ініціювання подачі досліджуваного позову до суду, ані акту виконаних адвокатом робіт, ані доказів сплати позивачем гонорару у передбаченому договором про правничу допомогу розмірі, та у суду відсутні докази правомірності нарахування позивачем витрат на проїзд її представника до суду за відсутності договору, яким передбачено такі виткати. При цьому суд не наділено правом стягнення витрат, запланованих позивачем на майбутнє.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 325, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) право власності на ? частину грошових коштів, що є сумісною власністю подружжя, у розмірі 59 526,80 (п'ятдесят дев'ять тисяч п'ятсот двадцять шість) гривень 80 копійок, що були предметом договору банківського вкладу SAMDNWFD100 від 11.04.2014 року та предметом договору банківського вкладу SAMDNWFD300 від 13.07.2014 року, укладених між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2.

Виділити у власність ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2) ? частину грошових коштів, що є сумісною власністю подружжя, у розмірі 59 526,80 (п'ятдесят дев'ять тисяч п'ятсот двадцять шість) гривень 80 копійок, що були предметом договору банківського вкладу SAMDNWFD100 від 11.04.2014 року та предметом договору банківського вкладу SAMDNWFD300 від 13.07.2014 року, укладених між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) грошові кошти у розмірі 59 526,80 грн. та судовий збір у розмірі 1 000,00 грн., а всього на загальну суму 60 526 (шістдесят тисяч п'ятсот двадцять шість) гривень 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2) в дохід держави судовий збір у розмірі 190,54 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 08 листопада 2018 року.

Суддя: В.І. Галаган