Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 431/4349/15-ц

провадження № 61-1038св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Луганської області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Яреська А. В., Карташова О. Ю., Коротенка Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування заявлених вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 06 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 33 612,30 грн на строк до 06 грудня 2012 року. Відповідач належним чином не виконувала зобов'язань за кредитним договором, у результаті чого в неї утворилася заборгованість, яка на 01 жовтня 2015 року становить 76 531,49 грн і складається з: 17 227,62 грн - заборгованості за кредитом; 7 311,99 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом; 48 109,43 грн - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також 250 грн. - штрафу (фіксована частина) та 3 632,45 грн - штрафу (процентна складова). ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідача вказану заборгованість.

Заочним рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 23 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № LGВ0АL00001265 від 06 грудня 2007 року у розмірі 76 531,49 грн. та судовий збір у розмірі 1 218 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, що є підставою для стягнення її з на користь банку.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 30 листопада 2017 року заочне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 23 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 993,40 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив з того, що банком не надано належних доказів на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду Луганської області від 30 листопада 2017 року та залишити в силі заочне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 23 грудня 2015 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що є рішення суду, яким встановлено, що станом на 12 травня 2009 року, тобто саме на вказану дату, а не взагалі, як указує суд апеляційної інстанції, відповідач не мала заборгованості перед позивачем за кредитним договором від 05 грудня 2007 року. Оскільки після 12 травня 2009 року відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, у неї утворилася прострочена заборгованість, однак апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не з'ясував час виникнення простроченої заборгованості та період, за який проводиться стягнення. Висновок апеляційного суду проте, що відповідачу не було відомо про збільшення розміру процентної ставки, спростовується матеріалами справи. З 23 грудня 2008 року банк збільшив процентну ставку до 25,8 %. Відповідач продовжувала сплачувати грошові кошти за користування кредитом та тривалий час не мала простроченої заборгованості, а отже погодилася із таким збільшенням. Відповідачем не доведено факту відсутності заборгованості та виконання умов договору належним чином, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Старобільського районного суду Луганської області.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 1054 ЦКУкраїни за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Судами встановлено, що 06 грудня 2007 року між ПриватБанком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 33 612,30 грн на купівлю автомобіля, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмір 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості,строком до 06 грудня 2012 року. Погашення заборгованості за вказаним договором здійснюється щомісяця, в у сумі 697,79 грн.

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 01 жовтня 2015 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 76 531,49 грн і складається з: 17 227,62 грн - заборгованості за кредитом, 7 311,99 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом, 48 109,43 грн - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 250 грн - штрафу (фіксована частина) та 3 632 грн 45 коп. - штрафу (процентна складова).

У травні 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставлене майно - автомобіль ВАЗ, модель 21099, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2012 року у задоволенні вказаного позову відмовлено. Цим рішенням встановлено, що відповідач на той час не мала заборгованості за кредитним договором, своєчасно погашала кредит, виконувала свої зобов'язання належним чином.

Заявлені у цій справі позовні вимоги ґрунтуються саме на неналежному виконанні ОСОБА_1 своїх зобов'язань зі сплати заборгованості та її обчисленні з урахуванням підвищених відсотків за користування кредитними коштами.

Відповідно до частини третьої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), обставини, встановлені судовим рішенням. зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади», за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Враховуючи наведене та встановлені апеляційним судом фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки банком не надано належних доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед банком у результаті неналежного виконання нею умов укладеного між сторонами кредитного договору.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 рокусуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 212, 213-215, 303, 304 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що рішенням суду яке набрало законної сили встановлено лише те, що станом на 12 травня 2009 року ОСОБА_1 не мала заборгованості, а потім неналежно виконувала свої зобов'язання, є необґрунтованими та такими, що спростовуються як змістом рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2012 року, так і наданим банком розрахунком заборгованості.

У вказаному розрахунку банк зазначив про наявність залишку простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) з 13 січня 2009 року, яка на жовтень 2012 року (час ухвалення рішення суду, яким встановлено відсутність заборгованості) становила 15 273,48 грн., а також - про загальний залишок заборгованості за процентами станом на жовтень 2012 року в сумі 7 245,33 грн. Обчислення всієї суми заборгованості, яку банк просив стягнути з відповідача у цій справі, проведено з урахуванням зазначених сум. Указаний розрахунок прямо суперечить обставинам, встановленим рішенням суду, що набрало законної сили. Іншого розрахунку з урахуванням встановлених судом обставин щодо відсутності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором станом на 09 жовтня 2012 року банком не надано.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанцій, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку, що рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не пі8длягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний О. В. Ступак