ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року

м. Харків

Справа № 641/8891/16-ц

Провадження № 22ц/790/490/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Бровченко І.О.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Афоніна К.О.

імена сторін:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 в особі його законного представника ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2017 року у складі судді Курганникової О.А. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в особі його законного представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_3, 3-я особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в особі його законного представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_3, 3-я особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння

Позовна заява мотивована тим, що його батькам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належала кооперативна квартира в ЖБК ім. «Артема» за адресою: м. Харків, вїзд Фесенківський, 2 кв. 20. Вартість квартири ними була сплачена повністю в 1987 році. Після смерті матері, яка померла 07 січня 1991 році, батько зареєстрував квартиру на своє імя не враховуючи інтересів неповнолітніх його та його рідного брата та в подальшому, а саме 17 червня 2006 року продав вищезазначену квартиру ОСОБА_8

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року договір купівлі продажу квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові , укладений 17 липня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий № 2048, визнаний недійсним в частині купівлі продажу 1/6 частики квартири. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7, померлої 07 січня 1991 року.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 травня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові від 19 червня 2013 року виданого державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 та зареєстрованого в реєстрі за номером 1-413 на імя ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 його частині, що складає 1/6 частині від загальної частини квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові.

Витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 належну йому на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 30жовтня 2014 року 1/6 частину квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові та надано її ОСОБА_1 для володіння, користування та розпорядженням своїм майном. В решті задоволення позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2016 року, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова змінено, в частині задоволення позовних вимог про частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та стягнення з ОСОБА_11 на користь держави судового збору скасовано.У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання свідоцтва про право на спадщину - відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

18 жовтня позивач подав вищезазначене рішення суду на Державну реєстрацію права власності, однак йому було відмовлено у державній реєстрації права власності на 1/6 частину квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові, на підставі встановлення в наявності зареєстрованого права власності за особою на підставі договору дарування посвідченого у 2016 році.

07 квітня 2016 року ОСОБА_4 передала у власність в якості дарунку, а ОСОБА_2 в особі представника прийняв у власність квартиру №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові.

ОСОБА_1 вважає порушеним своє право на власність та просить суд визнати недійсним договір дарування квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові від 07 квітня 2016 року, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в особі представника зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_12 під реєстровим № 426. Витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належну йому на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09.07.2014 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року 1/6 частину квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові та надати її ОСОБА_1 для володіння, користування та розпорядженням своїм майном з урахуванням уточненого позову.

Представник відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3- ОСОБА_5В заперечував проти задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договір дарування квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові від 07 квітня 2016 року, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в особі представника зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_12 під реєстровим № 426 з тих підстав, що позивач не був стороною правочину, а тому у нього відсутні підстави для визнання його недійсним. Проти задоволення позовних вимог щодо витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належну йому на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року 1/6 частину квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові та надати її ОСОБА_1 для володіння, користування та розпорядженням заперечував з тих підстав, позивачем не зареєстровано право власності за рішенням суду, що позбавляє його такого права власності та взагалі порушувати питання про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_2, 02 листопада 2011року народження, на користь ОСОБА_1 належну йому на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року 1/6 частину квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові та надано її ОСОБА_1 для володіння, користування та розпорядження.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що власником 1/6 частки спірного нерухомого майна, а саме квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові, є позивач ОСОБА_1 і воно вибуло з його володіння не з його волі, у звязку з чим позовні вимоги щодо витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належну йому на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року та рішенняАпеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року 1/6 частину квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові та надання її ОСОБА_1 для володіння, користування та розпорядженням, підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. В обгрунтування скарги зазначає, що позивач невірно обрав спосіб захисту, оскільки позивач повинен був скористатись кондикційним способом захисту, а не віндікаційним. Позивач не набув права власності на спірне майно, а тому не мав права витребувати спірне майно відповідно до вимог ст. 388 ЦК України. Частка позивача є незначною, а тому усі його вимоги є нічим іншим, як зловживання правом.

Вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року договір купівлі продажу квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові, укладений 17 липня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий № 2048, визнаний недійсним в частині купівлі продажу 1/6 частики квартири. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7, померлої 07 січня 1991 року (а. с. 146-148).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 травня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові від 19 червня 2013 року виданого державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 та зареєстрованого в реєстрі за номером 1-413 на імя ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 його частині, що складає 1/6 частині від загальної частини квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові.

Витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 належну йому на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 30.10.2014 року 1/6 частину квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові та надано її ОСОБА_1 для володіння, користування та розпорядженням своїм майном. В решті задоволення позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2016 року, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова змінено, в частині задоволення позовних вимог про частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та стягнення з ОСОБА_11 на користь держави судового збору скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання свідоцтва про право на спадщину відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін (а. с. 144-152).

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, набув у власність відповідно до договору дарування від 07 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2П в особі представника та зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_12 під реєстровим № 426 квартиру №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові (а. с. 10) Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 71889368 від 31 жовтня 2016 року. (а.с. 12).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 32001050 від 24 жовтня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права власності на частку квартири №20 будинку №2 по Фесенківському вїзду в м. Харкові (а. с. 134).

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для витребування належної позивачу частки із володіння ОСОБА_2 для володіння, користування та розпорядження.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач обрав невірний спосіб захисту, є помилковими.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобовязання.

Характерною особливістю кондиційних зобовязань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобовязання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобовязання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобовязанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобовязання виникає за наявності таких умов:

- набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

- набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що предявлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція позадоговірний зобовязальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та субєктним складом підпадає під визначення зобовязання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

З урахуванням вищезазначеного та враховуючи досліджені судом докази, суд першої інстанції обґрунтовано витребував спірне майно та надав його ОСОБА_1 для володіння, користування та розпорядження відповідно до вимог ст. 388 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, що позивач не зареєстрував право власності на спірне майно за рішенням суду, що позбавляє його право власності та взагалі порушувати питання про витребування майна з чужого незаконного володіння, повторюють заперечення на позовну заяву, яким суд першої інстанції надав належну оцінку та з якою погоджується колегія суддів.

Посилання ОСОБА_3, що частка ОСОБА_1 є незначною, не є підставою для зміни чи скасування судового рішення, оскільки позовні вимоги про припинення права на частку у спільному майні не були предметом розгляду.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при вирішені спору судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає обставинам справи, постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права і не може бути змінено з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді -