Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 323/1192/15-ц

провадження № 61-10715св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - приватне підприємство «Каскад-Газ»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Краснокутської О. М., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

встановив:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив стягнути з приватного підприємства «Каскад-Газ» на його користь 13 532,46 грн невиплаченої заробітної плати за 2014 рік, 4 656,99 грн вихідної допомоги, 1 552,33 грн компенсації за невикористану щорічну відпустку, 14 673 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 22 липня 2011 року працював у приватному підприємстві «Каскад-Газ» на посаді монтажника санітарно-технічних систем і обладнання 5-го розряду.

03 листопада 2014 року на підставі наказу відповідача № 11.03/1 його звільнено із займаної посади відповідно до статті 38 КЗпП України.

При звільненні йому не була виплачена заробітна плата та вихідна допомога.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12 листопада 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з приватного підприємства «Каскад-Газ» на користь ОСОБА_3 13 532,46 грн невиплаченої заробітної плати за 2014 рік, 4 656,99 грн вихідної допомоги, 1 552,33 грн компенсації за невикористану щорічну відпустку та 14 673 грн середнього заробітку за час затримки, всього - 34 414,78 грн.

Стягнуто з приватного підприємства «Каскад-Газ» на користь ОСОБА_3 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що позивач за час трудових відносин з відповідачем протягом 2014 року не отримував заробітну плату та інші виплати й при його звільненні з ним не проведено повного розрахунку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з тих підстав, що апеляційний суд не навів розрахунків обчислення середнього заробітку відповідно до вимог закону та розрахунків щодо заробітної плати, а саме, яка сума і за який період підлягає стягненню з відповідача за 2014 рік, якщо існує така заборгованість.

При новому апеляційному розгляді справи рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з приватного підприємства «Каскад-Газ» на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату за 2014 рік в сумі 11 969,64 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1 133,11 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10 282,80 грн, усього 23 385,55 грн із відповідним відрахуванням з них належних податків та зборів.

Стягнуто з приватного підприємства «Каскад-Газ» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Апеляційний суд виходив із того, що позивачу недоплачена заробітна плата за 2014 рік та інші виплати, а при звільненні з ним не проведено повного розрахунку, тому, провівши відповідні розрахунки, стягнув їх з відповідача.

Крім того, встановивши порушення роботодавцем прав працівника, суд стягнув моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема, статей 38, 115, 116, 237-1 КЗпП України, та порушення норм процесуального права, а саме: статей 5, 10 60, 79, 88 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Зазначав, що апеляційний суд, правильно встановивши факти наявності грубого і систематичного порушення відповідачем вимог трудового законодавства, визначеного статями 115, 116 КЗпП України, безпідставно не застосував положень статті 44 цього Кодексу, відмовивши у задоволенні вимог про стягнення передбаченої трудовим законодавством вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Крім того, резолютивна частина судового рішення не відповідає мотивувальній у частині розміру стягнення моральної шкоди. В мотивувальній частині рішення апеляційний суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на його (позивача) користь 2 000,00 грн моральної шкоди, а в резолютивній частині зазначено про стягнення лише 1 000,00 грн.

За проведення почеркознавчої експертизи відповідно до квитанції від 15 квітня 2015 року ним сплачено 2 250,24 грн та 15,75 грн комісії за внесення готівки, які відповідно до статті 79 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, належать до судових витрат. Проте судом не вирішено питання про відшкодування цих коштів на його користь.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 323/1192/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з приватним підприємством «Каскад Газ» з 22 липня 2011 року до 03 листопада 2014 року.

Наказом від 03 листопада 2014 року № 11.03/1 ОСОБА_3 звільнений з роботи на підставі статті 38 КЗпП України (за власним бажанням).

Звертаючись до суду з позовом, він посилався на те, що у 2014 році відповідач належним чином не виплачував йому заробітну плату та інші належні до виплати суми.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 17 серпня 2015 року № 206, підписи у відомості про виплату грошей із січня до лютого 2014 року та з квітня до жовтня 2014 року виконані не ОСОБА_3, а іншою особою. Ким виконано підписи у відомостях на виплату грошей № № 5, 6 за березень 2014 року, встановити неможливо.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Суд першої інстанції, правильно визначившись із характером спірних правовідносин, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), застосовуючи положення статті 117 КЗпП України, обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 13 532,46 грн невиплаченої заробітної плати за 2014 рік, 4 656,99 грн вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України, 1 552,33 грн компенсації за невикористану щорічну відпустку та 14 673 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Встановивши, що несвоєчасна виплата заробітної плати призвела до моральних страждань позивача та вимагала від нього додаткових зусиль для організації свого життя, апеляційний суд на підставі положень статті 237-1 КЗпП України дійшов правильного висновку про відшкодування завданої йому моральної шкоди, визначивши розмір шкоди згідно з вимогами розумності та справедливості.

Під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Апеляційний суд, погодившись із наявністю порушень відповідачем вимог трудового законодавства, зокрема, статей 115, 116 КЗпП України, безпідставно не застосував положень статті 44 КЗпП України, відмовивши позивачу у задоволенні вимог про стягнення вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, та помилково скасував рішення суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд не вирішив питання про відшкодування судових витрат, понесених і документально підтверджених позивачем.

Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_3 дають підстави для висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено без додержанням норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу ОСОБА_5 слід задовольнити, рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року скасувати, а рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 вересня 2015 року залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року скасувати.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 вересня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило