РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/10169/17

Провадження № 22-ц/4815/72/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк»;

відповідач ОСОБА_3;

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 березня 2018 року у складі судді Бердія М. А., ухвалене в м. Рівне, дата складання повного тексту рішення невідома,

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з позичальника ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №б/н від 28 квітня 2011 року в розмірі 34 972,39 грн., яка складається з наступного: 591,43 грн. заборгованість за кредитом, 27839,42 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом, 4400,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1641,54 грн. штраф (процентна складова) та судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 1600,00 грн..

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 березня 2018 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: 01001, м.Київ вул. Грушевського, 1Д) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з вимогами Банк звернувся до суду поза межами строку позовної давності, застосування якою у даних правовідносинах просила відповідачка.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним зясуванням фактичних обставин справи АТ «КБ «Приватбанк» оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі вказує на неправильний висновок суду про те, що, починаючи від дня укладення кредитного договору 28.04.2011 року, термін повного погашення кредиту, з урахуванням умов пролонгації, закінчився 28.04.2013 року, і строк позовної давності сплив 28.04.2016 року, а з позовною заявою про стягнення заборгованості позивач звернувся до суду 29.06.2017 року, тобто з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду. Звертає увагу, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про застосування строків позовної давності, не визначився з початком її перебігу, оскільки без установлення обставин щодо обовязку погашення відповідачем заборгованості частинами (періодичними платежами) або погашення кредиту у повному обсязі, не пізніше останнього місяця, указаного на платіжній картці, неможливо визначити початок перебігу позовної давності, передбачений ст.253 ЦК України, та його переривання. Додає, що від вирішення питання про сплив позовної давності до основної вимоги залежить і вирішення питання про сплив позовної давності до похідних вимог. Вказує, що відповідно до Умов та правил користування платіжною карткою граничний строк дії зазначено на картці і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця. Посилається на правову позицію Верховного Суду України щодо правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання кредиту, викладена у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 та від 7 жовтня 2015 року у справі № 6-1295цс15, де вказано, що за договором, який визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту починається після несплати чергового платежу, початок перебігу щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії карти. Пояснює, що відповідачем були отримані дві карти; строк дії останньої закінчився у вересні 2014 року, а тому початок перебігу строку позовної давності почався з останнього дня місяці дії карти. З позовом до суду Банк звернувся 29 червня 2017 року. Окрім того, зазначає, що відповідно до п. 1.1.7.31. Умов, строки позовної давності стосовно стягнення заборгованості сторони передбачили тривалістю 50 років, а тому відмова в задоволенні позову за пропуском строку позовної давності є незаконною. З наведених міркувань просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 28 квітня 2011 року отримала у ПАТ «КБ «ПриватБанк» кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Укладений між сторонами договір являє собою Анкету-заяву від 28.04.2011р. та Умови та Правил надання банківських послуг (а.с. 6, 7-30).

Відповідачка ОСОБА_3 підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між нею та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг.

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Спірні відносини між сторонами виникли у звязку з невиконанням відповідачкою своїх зобовязань за договором щодо повернення коштів та, як наслідок, утворення заборгованості, про стягнення якої Банк звернувся до суду.

Звертаючись із позовом, Банк визначив розмір заборгованості станом на 31.05.2017 року в розмірі 34 972,39 грн., яка складається з наступного: 591,43 грн. заборгованість за кредитом, 27 839,42 заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 4 400,00 заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1641,54 грн. штраф (процентна складова).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором, кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, що доа підстави вваджати про наявність у відповідача боргу за кредитним договром.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення початку перебігу строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом апеляційним судом оцінюються критично з наступних міркувань.

Як вбачається із п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна з сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

У даній справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов'язання.

Оскільки укладення договору між ПАТ «КБ «ПриватБанк" і ОСОБА_3 мало місце 28 квітня 2011 року строком на 12 місяців, а в разі пролонгаці договору - строком на 24 місяці. то сдтрок дії договору закінчився 28 квітня 2013 року.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), а за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Відповідно до Правил користування платіжною карткою на ній указано граничний строк дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці.

Таким чином строк позовної давності за позовними вимогами ПАТ «КБ «ПриватБанк» сплив 28 квітня 2016 року.

Банк звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості лише 29 червня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно визначено початок перебігу строку позовної давності і такий строк слід рахувати з вересня 2014 року, оскільки відповідачка отримувала другу кредитну картку, строк дії якої закінчився у вересні 2014 року, є необгрунтованими і не спростовують законних висновків суду перешої інстанції.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «КБ «ПриватБанк" у позовній заяві зазначало, що відповідчці була видана одна кредитна картка. Будь-яких доказів про отримання відповідачкою інших кредитних карток, строком дії до вересня 2014 року, банк до суду першої інстанції не подавав і такі докази не були предметом дослідження у суді першої інстанції.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий підпис ОСОБА_4

Судді: підпис ОСОБА_1

підпис ОСОБА_2

Згідно:суддя ОСОБА_4