ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року м. Суми

Справа №583/401/16-ц

Номер провадження 22-ц/788/2014/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

у присутності :

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 вересня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Плотникової Н.Б. у м. Охтирка

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, приватного нотаріуса Охтирського міського нотаріального округу Сумської області ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

09 лютого 2016 року позивач звернулась до місцевого суду з позовом і свої вимоги мотивувала тим, що з 2001 року вона постійно проживала з ОСОБА_6 у цивільному шлюбі у належному йому на праві власності будинку за адресою: пров. Суворова, 21, м. Охтирка Сумської області.

Від попереднього шлюбу в ОСОБА_6 є дорослі діти: донька ОСОБА_1 (до зміни прізвища ОСОБА_6) ОСОБА_7 та син ОСОБА_5, які проживали окремо.

20 грудня 2006 року позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб. 27 грудня 2006 року місце проживання позивача, як дружини власника домоволодіння, зареєстровано у житловому будинку №21 по пров. Суворова у м. Охтирка Сумської області. За час спільного проживання, починаючи з 2001 року за спільні кошти позивача та її чоловіка ОСОБА_6 був покращений будівельно-технічний стан домоволодіння, внаслідок чого збільшилась його вартість. Позивач розраховувала, що після смерті чоловіка відкриється спадщина за законом, і вона разом з дочкою та сином чоловіка успадкує спадщину в рівних частках. Наявність заповіту в родині не обговорювалась.

10 червня 2015 року ОСОБА_6 помер.

17 липня 2015 року при зверненні до Охтирської міської державної нотаріальної контори, позивач дізналася про наявність заповіту ОСОБА_6 від 10 грудня 2003 року на користь дочки ОСОБА_1, яка заявила намір про реалізацію свого права на спадщину, як єдина спадкоємиця за заповітом. Таким чином позивач за законом може розраховувати лише на 1/6 частину спадкового майна (обов'язкову частку).

ОСОБА_3 вважає, що заповіт ОСОБА_6 складений з порушенням вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5, а тому просила суд визнати його недійсним.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 залишені без задоволення. Стягнуто з позивача на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивач не підтвердила належними допустимими доказами свої доводи про недійсність заповіту.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення судом норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що заповіт складений нотаріусом з порушенням вимог чинного законодавства, а саме: спірний заповіт не містить посилання і не вказує, що його текст був прочитаний заповідачем в голос та підписано власноруч; проставлення підпису у виді напису прізвища не є свідченням підпису заповіту у розумінні підтвердження волевиявлення заповідача; ОСОБА_8 при житті ніколи не ставив підпис у виді написання прізвища, він завжди розписувався вільним розчерком, а у напису прізвища ставив діакритичний знак у виді рисочки над літерою «т», чого не було у графі підпис заповіту, за таких обставин наявні підстави для визнання заповіту недійсним. Крім того, позивач вражає необґрунтованим стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, оскільки на думку позивача їх розмір є неспівмірним з обсягом послуг, наданих відповідачу адвокатом ОСОБА_2

ОСОБА_1, приватний нотаріус Охтирського міського нотаріального округу Сумської області ОСОБА_4, ОСОБА_9 до початку перегляду справи судом апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу не подали.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідача проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 10 грудня 2003 року ОСОБА_6 склав заповіт на користь своєї доньки ОСОБА_1, який був посвідчений 10 грудня 2003 року приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №5524 (т.1 а.с. 10, 60, т.3 а.с. 201-202).

20 грудня 2006 року позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб (т.1 а.с. 8 ). Подружжя разом проживало у належному ОСОБА_6 будинку за адресою: провулок Суворова, 21, м. Охтирка Сумської області, де окрім них також були зареєстровані, але не проживали донька ОСОБА_6 ОСОБА_1 та його онук ОСОБА_10 (т.1 а.с. 6, 49 ).

10 червня 2015 року ОСОБА_6 помер (т.1 а.с. 9). Після його смерті заведена спадкова справа за № 188 від 17 липня 2015 року. З заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (т.1 а.с. 58).

Відповідно до положень статей 524, 529 ЦК Української РСР, чинного на час складення оспорюваного заповіту, визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Статтею 541 ЦК Української РСР було визначено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Посвідчення заповітів нотаріусами врегульовано нормами Закону України «Про нотаріат» та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 (далі Інструкція), у редакції чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту.

За замістом п. 82 Інструкції, нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними нотаріусу. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу). У заповіті зазначаються: дата і місце народження заповідача; місце і час укладення заповіту.

Нотаріус при посвідченні заповіту зобов'язаний роз'яснити заповідачу зміст статті 535 Цивільного кодексу (Пункт 85 Інструкції ).

Нотаріальні дії вчиняються нотаріусами України з використанням спеціальних бланків нотаріальних документів. На спеціальних бланках викладаються примірники у тому числі і заповітів. (п.п.2-1 пункту 2 Інструкції).

Відповідно до п.13 Інструкції нотаріально посвідчувальні угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса.

Згідно з п. 88-1 Інструкції заповіти, складені та посвідчені, змінені або скасовані

в установленому законодавством порядку, підлягають обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ у порядку, установленому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оспорюваний заповіт укладено на спеціальному бланку нотаріальних документів серії ВВА №490013 відповідно до діючого законодавства та волевиявлення ОСОБА_6, а саме: у письмовій формі, у ньому зазначені місце і час його укладення, заповіт особисто підписаний заповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області ОСОБА_4, зареєстрований у Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ за №5524.

Доводи апеляційної скарги про недійсність заповіту у тому числі з підстав відсутності у ньому відмітки нотаріуса про те, що заповіт був прочитаний заповідачем в голос та власноручно ним підписаний, а також відмітки про спосіб виготовлення письмового тексту («за допомогою загальноприйнятих технічних засобів») висновків суду не спростовує, оскільки вимога про вчинення нотаріусом таких застережень не була передбачена законодавством, яким врегульовано порядок складання та посвідчення заповітів, а тому не може бути підставою для визнання заповіту недійсним.

Твердження особи, яка подала апеляційну скаргу про те, що проставлення заповідачем підпису у виді напису прізвища не є свідченням підпису заповіту у розумінні підтвердження волевиявлення заповідача, також є безпідставним.

Особистий підпис - це власноручно виконаний зразок почерку, що дозволяє ідентифікувати особу, яка його виконала, зміст і форма підпису є вільною. Зі змісту посвідчувального напису нотаріуса, вчиненого на заповіті, вбачається, що нотаріусом було встановлено особу заповідача, перевірена його дієздатність, підписання документа було здійснено власноручно ОСОБА_6, у присутності нотаріуса о 09 годині 15 хвилин 10 грудня 2003 року.

Нотаріальне посвідчення правочину вчинено з дотриманням вимог законодавства, чинного на час укладання заповіту, тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі доводи позивача дійсності правочину не спростовують.

Свої посилання на те, що підпис у заповіті ОСОБА_6 не належить, позивач належними допустимими доказами не підтвердила.

За клопотанням позивача суд першої інстанції неодноразово призначав експертизи з метою визначення належності підпису на заповіті ОСОБА_8, а саме: ухвалою від 22 квітня 2016 року (т.1 а.с. 114), ухвалою від 28 липня 2016 року (т.1 а.с. 162), ухвалою від 08 листопада 2016 року (т.1 а.с. 204), ухвалою від 24 лютого 2017 року (т.2 а.с. 139), ухвалою від 07 червня 2017 року (т.2 а.с. 229), доручаючи проведення експертизи різним експертним установам, проте за недостатністю наданого порівняльного матеріалу, дослідження не було проведено.

За таких обставин позивач не підтвердив належними допустимими доказами наявність правових підстав для визнання недійсним заповіту ОСОБА_6 посвідченого приватним нотаріусом 10 грудня 2003 року.

В частині вимог апеляційної скарги щодо розміру судових витрат, які підлягають відшкодуванню відповідача, варто зазначити наступне.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

За змістом ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать серед іншого і витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України).

З аналізу зазначених норм вбачається, що питання про розподіл судових витрат, у тому числі і витрат на оплату послуг адвоката, вирішується за наслідками розгляду справи судом першої інстанції. У разі виявлення учасником справи неспівмірності заявлених іншою стороною втрат на правничу допомогу обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, кількості часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), він може звернутися до суду з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, при цьому довести суду неспівмірність заявлених витрат фактичному обсягу правничої допомоги адвоката.

23 грудня 2016 року представником відповідача адвокатом ОСОБА_2 до суду першої інстанції був поданий акт виконаних робіт за період з 09 березня 2016 року по 21 грудня 2016 року та квитанція про оплату ОСОБА_1 послуг адвоката за договором про надання правової допомоги та представлення інтересів у розмірі 2000 грн (а.с. 44 т. 1, а.с. 35, 36, 37 т. 2).

Позивач не зверталась до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідача, проте в апеляційній скарзі зауважила, що розмір витрат відповідача на оплату послуг адвоката не є співмірним з обсягом виконаних ним робіт, зокрема відсутні докази витраченого ним часу на ознайомлення з матеріалами справи, крім того адвокатом були пропущені судові засідання: 28 жовтня 2016 року (т.1 а.с. 194), 08 листопада 2016 року (т.1 а.с. 202), 25 травня 2017 року (т.2 а.с. 215), 18 лютого 2017 року (т.3 а.с. 56), тому стягнення з позивача понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн є необґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що 21 грудня 2015 року між адвокатом ОСОБА_11 та ОСОБА_1 укладений договір про надання послуг (т.1 а.с. 44). На підставі договору адвокат ОСОБА_2 здійснював представництво інтересів відповідача ОСОБА_1 у Охтирському міськрайонному суді Сумської області по справі №583/401/16 ц. 21 грудня 2016 року ним складений акт виконаних робіт, які були прийняті замовником. ОСОБА_1 сплатила адвокату за надані послуги гонорар в сумі 2000 грн, претензій до виконаних робіт не має (а.с. 36, 37 том 2).

Судом першої інстанції надана належна оцінка зазначеним доказам, а також співмірності розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу з обсягом виконаних адвокатом робіт.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на ту обставину, що адвокат не був присутній в декількох судових засіданнях не спростовує висновків суду першої інстанції щодо дотримання вимог співмірності, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України, при визначенні розміру судових витрат, оскільки до акту виконаних адвокатом робіт, який був підставою для оплати наданих послуг, не був включений час перебування представника у зазначених судових засіданнях. Доказів на спростування заявленого адвокатом часу, витраченого на ознайомлення з матеріалами справи, позивач також не надала, а отже неспівмірності витрат належними допустимими доказами не довела.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни постановленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 вересня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 09 листопада 2018 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т. А. Левченко

ОСОБА_12