У х в а л а

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 209/1010/15-ц

провадження № 61-1708св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув питання про зупинення касаційного провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про припинення зобов'язання за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року у складі судді Шендрика К. Л. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року у складі суддів: Красвітної Т. П., Свитунової О. В., Міхеєвої В. Ю., до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 444/9519/12-ц,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, в якому позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року у розмірі 400 835 грн 24 коп. звернути стягнення на будинок загальною площею 65,4 км. м, житловою площею 54,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року), з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до кредитного договору № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року позичальник отримав кредит у розмірі 120 тис. грн зі сплатою 16,08 % річних та кінцевим терміном повернення 29 листопада 2010 року. Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 13 січня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 400 835 грн 24 коп., із яких: 47 609 грн 36 коп. - тіло кредиту, 151 124 грн 26 коп. - проценти, 1 440 грн - комісія, 200 661 грн 62 коп. - пеня. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами 30 листопада 2006 року укладено договір іпотеки № DZE0GA00000292, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно - будинок загальною площею 65,4 км. м, житловою площею 54,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить йому на праві власності, з обумовленою ціною предмету іпотеки в розмірі 171 700 грн.

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив: визнати порушення ПАТ КБ «Приватбанк» при виконанні кредитного договору № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року норм матеріального права, а саме: статті 1056-1 «Проценти за кредитним договором» ЦК України; визнати припинення кредитного договору № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року у зв'язку зі спливом строку виконання.

В обґрунтування зустрічних вимог зазначив, що строк кредитного договору закінчився 29 листопада 2010 року, тобто з цієї дати починається відлік позовної давності до вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, банк звернувся до нього із позовом поза межами строку позовної давності, тому договір іпотеки припинився у зв'язку зі спливом строку виконання основного зобов'язання. Крім того, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2010 року стягнуто з нього заборгованість за кредитним договором у розмірі 57 395 грн 59 коп., а рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12 грудня 2011 року змінено умови кредитного договору № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року, визнано його виконаним в частині сплати тіла кредиту. Тобто, ним виконано умови кредитного договору № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року в частині сплати тіла кредиту, а тому заявлений банком борг є безпідставним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «Приватбанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у задоволенні позову банку необхідно відмовити у зв'язку з пропуском первісним позивачем строку позовної давності, оскільки з моменту, коли йому стало відомо про порушення відповідачем основного зобов'язання, тобто з 28 червня 2009 року, а також з моменту закінчення терміну повернення кредиту - 29 листопада 2010 року, до дати його звернення до суду з позовом - 10 березня 2015 року, минуло більше трьох років. Відмову у задоволенні зустрічного позову мотивовано тим, що такого способу захисту судом цивільних прав, як визнання порушеними норм матеріального права та визнання припинення кредитного договору в зв'язку зі спливом строку виконання, не передбачено чинним законодавством, зокрема статтею 16 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що зважаючи на наявність рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 грудня 2011 року, яким визнано, що кредитний договір №DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року виконано в частині сплати тіла кредиту, суд дійшов висновку про безпідставність і недоведеність тверджень банку щодо наявності станом на 13 січня 2015 року заборгованості за тілом кредиту у розмірі 47 609 грн 36 коп., а також недоведеність тверджень банку про наявність боргу за процентами, комісією та пенею. Доданий банком до первісної позовної заяви розрахунок заборгованості, здійснений станом на 13 січня 2015 року, не може бути взятий до уваги судом, оскільки з розрахунку вбачається, що банк нараховував проценти, комісію та пеню з урахуванням наявності боргу за тілом кредиту, що суперечить рішенню Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 грудня 2011 року. Крім того, банк просить звернути стягнення на будинок АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 30 листопада 2006 року, разом з тим у матеріалах справи наявний договір іпотеки від 06 грудня 2006 року, позовні вимоги банком уточнено не було. При цьому апеляційним судом зазначено, що посилання місцевого суду на наявність укладеного між сторонами договору іпотеки від 30 листопада 2006 року, застосування судом першої інстанції строку позовної давності до позовних вимог банку суперечить матеріалам справи, встановленим фактам та є неправильними, що, однак, не потягло помилки у висновках суду про відмову у задоволенні первісних і зустрічних позовних вимог, тому апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що обрані позивачем ОСОБА_1 способи захисту цивільних прав не передбачені чинним законодавством.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2010 року із позичальника стягнуто борг не лише за тілом кредитом, а й за процентами, пенею, комісією; нарахування боргу після рішення суду у зв'язку з його невиконанням продовжується. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12 грудня 2011 року визнано виконаним кредитний договір лише в частині сплати тіла кредиту, тому апеляційний суд дійшов безпідставного висновку про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, у рахунок погашення якої банк просить звернути стягнення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 рокусправу призначено до судового розгляду. 15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Положеннями пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 444/9519/12-ц за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвала Верховного Суду від 23 січня 2018 року мотивована тим, що статтею 266 ЦК України встановлено, що строк позовної давності стосовно додаткових позовних вимог, які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно зі спливом строку позовної давності щодо основної вимоги, у зв'язку з чим застосування наслідків позовної давності до основної вимоги виключає можливість стягнення процентів та пені поза її межами. Разом з тим, у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 року Верховний Суд України дійшов висновку про те, що банк звернувся до суду з вимогами про стягнення кредитної заборгованості, процентів та неустойки з пропуском строку позовної давності (право на позов виникло 11 січня 2009 року і через 3 роки закінчилося, а банк звернувся до суду 16 квітня 2014 року), проте проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача в межах строку позовної давності, оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позову, якщо інше не встановлено договором або законом. У зв'язку з наведеним колегія суддів дійшла висновку про необхідність відступу від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15), оскільки поза межами строку позовної давності вимоги задовольнятися не можуть і сплив цього строку є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Враховуючи те, що на розгляд Великої Палати Верховного Суду передано судове рішення у подібних правовідносинах (відмова у позові з підстав пропуску строку позовної давності за основним зобов'язанням), колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у даній справі.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

Зупинити касаційне провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про припинення зобов'язання за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 444/9519/12-ц.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик