ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1341/18 Справа № 199/4474/17 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2018 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів: Каратаєвої Л.О., Деркач Н.М.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

05 липня 2017 року позивач звернувся суд з позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який за життя склав заповіт на ім'я позивача, яким заповідав йому всі права на майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося. Після смерті батька позивача відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1. Позивач зазначає, що він є громадянином Російської Федерації, де і мешкає, у зв'язку з чим у нього виникли труднощі із вчиненням дій для прийняття спадщини. Позивач працює в Псковському відділенні № 86309 Сбербанку Росії начальником відділу інкасації і перевезення цінностей, зазначає, що його робота пов'язана з частими і тривалими відрядженнями. Так з 01.12.2016 року він був направлений в чергове відрядження в м. Апатити Мурманської області строком на 77 днів до 15.02.2017 року. Враховуючи зазначене вважає, що з незалежних від нього причин не міг прийняти спадщину після смерті батька, строк для прийняття якої спливав 21.02.2017 року. Зазначає, що він одразу, як повернувся з відрядження, оформив довіреність на представника ОСОБА_6, якою уповноважив його прийняти спадок та вести спадкову справу з правом отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яку в той же день відправив представнику міжнародним рекомендованим листом який був отриманий представником 28.02.2017 року. 01 березня 2017 року представник позивача звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Однак, постановою державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 від 30.03. 2017 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини, передбаченого ч.1 ст. 1270 ЦК України (а.с.2-5).

Рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини - задоволенні.

Визначено ОСОБА_1 (АДРЕСА_4, РНОКПП НОМЕР_1) додатковий строк 2 місяці для подання ним заяви про прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, до нотаріальної контори.

В іншій частині позову відмовлено, також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.132-134).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі (а.с.138-141) .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько позивача ОСОБА_4. Після його смерті відкрилась спадщина, до якої входить і квартира АДРЕСА_3 (а.с.17).

За життя батько позивача ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С.В. 02.02.2011 року за реєстровим номером № 118 на ім'я позивача ОСОБА_1, яким заповідав йому всі права на майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося (а.с.18).

Постановою держаного нотаріуса Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 від 30.03. 2017 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини, передбаченого ч.1 ст. 1270 ЦК України (а.с.26)

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції, виходив із того, що позивач пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважної причини, надавши відповідні докази свого відрядження та бажання подати заяву про прийняття спадщини, а тому є всі належні підстави для задоволення позовних вимог.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Так, відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини із поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Враховуючи викладене, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

За диспозицією вказаної норми закону, у разі встановлення поважності причини пропуску строку для прийняття спадщини, суд визначає додатковий строк спадкоємцю, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування"роз'яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач є сином ОСОБА_4 (а.с.57), який помер 21.08.2016 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 734618, виданого Амур - Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.17).

Після смерті батька ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне йому на праві приватної власності майно.

Приватний нотаріус відмовив позивачу у прийнятті заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, оскільки ним пропущений строк для її подачі, передбачений ч.1 ст. 1272 ЦК України, що підтверджується постановою держаного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 від 30.03. 2017 року (а.с.26).

Також вбачається, що згідно повідомлення державного нотаріуса Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 від 28.10.2017 року № 4461/02-14 та з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 49640853 від 27.10.2017 року, після смерті ОСОБА_4 була заведена спадкова справа № 162/2017, копія якої направлена на адресу суду і знаходиться в матеріалах справи (а.с.48-49).

Відповідно до копії спадкової справи вбачає, що до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 звернувся відповідач у даній справі ОСОБА_2 (а.с.50).

Відповідно до службового відрядження №8630-КМ/782 від 26.11.2016 року виданого Псковским відділенням №8630 Сбербанк Росії вбачається, що ОСОБА_1 був направлений в чергове відрядження в м. Апатити Мурманської області строком на 77 дів з 01.12.2016 року по 15.02.2017 року (а.с.23).

Крім того, позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса за місцем проживання в Російській Федерації, яку адресував нотаріусу за місцем відкриття спадщини, в шестимісячний строк, а саме 16 лютого 2017 року (а.с.50).

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, суд 1 інстанції в достатньо повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і дійшов правильного висновку, що позивач пропустив строк подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини з поважних причин та ухвалив обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог, яке відповідає вимогам закону.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення проти позову та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: