АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2156/18 Справа № 204/1764/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Перша дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6, про визнання договору дарування удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу та визнання права спільної сумісної власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 26 вересня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що в період з 23 грудня 1989 року по 22 травня 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 У 2001 році накопивши близько 5 000 доларів США, вирішили придбати квартиру АДРЕСА_2. При підписанні цього договору вона не була присутня. У березні 2015 року їй стало відомо про те, що цей договір було оформлено у вигляді договору дарування, а не договору купівлі-продажу.

Вважала, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін.

На підставі вищевикладеного, просила визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 26 вересня 2001 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 удаваною угодою та визнати, що між сторонами 26 вересня 2001 року був укладений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту свого майнового права та інтересу, оскільки закон прямо не передбачає недійсність удаваного правочину, так як визнання правочину удаваним є лише фактичною обставиною, яка підлягає встановленню у справі, а цивільне законодавство лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони насправді мали на увазі, а якщо правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсності із застосуванням відповідних наслідків недійсності.

В апеляційній скарзі, поданій 21 грудня 2017 року, ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення суду про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають дійсності, оскільки відповідачі своїми діями порушили її майнові права на спірну квартиру, уклавши удавану угоду, за якою право власності набув виключно відповідач.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судом встановлено, з 23 грудня 1989 року ОСОБА_2перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3В, який розірвано заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року (а.с. 6-10).

Від подружнього життя сторони мають доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 24-25).

07 червня 2001 року позивач уклала з ТОВ «ВІВАТ-1» договір-доручення про надання ріелторських послуг, за умовами якого останній прийняв на себе зобовязання здійснити пошук двокімнатної квартири у м. Дніпропетровську для позивача (а.с.17).

26 вересня 2001 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 (а.с.16).

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року визнано квартиру № 19 у місті Дніпропетровську по вул. Будівельників у будинку № 30 обєктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю позивача та власністю її чоловіка відповідача у справі ОСОБА_3 Здійснено поділ майна подружжя та, зокрема, виділено у власність позивача квартиру №19 по вул. Будівельників у будинку №30, в житловому будинку А-5, у місті Дніпропетровську, загальною площею 53,6 кв.м. (а.с.6-7).

26 січня 2016 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.23).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 грудня 2016 року, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року в частині визнання квартири об»єктом спільного сумісного майна подружжя скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с. 8-10).

25 жовтня 2016 року третя особа ОСОБА_5 подарувала спірну квартиру своєму малолітньому сину ОСОБА_6 (а.с.86-88).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР в редакціі 1963 року, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосування наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

При цьому відповідача ОСОБА_4 надала пояснення, що 26 вересня 2001 року вона уклала саме договір дарування спірної квартири, а не договір купівлі-продажу (а.с. 145).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 2 ст. 78, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що ухвалюючи оскаржуване у справі рішення, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та відповідно до вимог ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України надавши належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, оскільки остання не надала суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний договір дарування квартири є удаваним правочином.

Виходячи із цього, заявлена позивачем вимога про визнання майна спільною сумісною власністю, також є недоведеною.

З урахуванням наведеного доводи апеляційної скарги про залишення судом без уваги всіх обставин та доказів в підтвердження її позову не відповідають матеріалам справи і фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь, повторного обґрунтування заявлених нею вимог з викладенням таких же самих обставин і доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильно по суті рішення, підстав для скасування якого не вбачається.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_9

ОСОБА_10