Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 501/4890/15-ц

провадження № 61-12710св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області,

треті особи: прокуратура Одеської області, Головне управління Національної поліції в Одеській області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 серпня 2016 року у складі судді Смирнова В. В. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Плавич Н. Д., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державного казначейства України в Одеській області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. В ході судового розгляду до участі у справі було залучено у якості відповідача Державна казначейська служба України та третіх осіб: прокуратуру Одеської області, Головне управління Національної поліції в Одеській області.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що 07 травня 2012 року стосовно нього була порушена кримінальна справа за фактом отримання хабара посадовою особою, яка займає відповідальне положення, у великому розмірі, поєднаного з вимаганням хабара, скоєного за попередньою змовою групою осіб з ознаками складу злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Слідчим була винесена постанова про відсторонення ОСОБА_4 від посади, накладено арешт на його рухоме та нерухоме майно.

Під час проведення попереднього слідства та в ході розгляду справи у суді він свою вину, у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України не визнавав, оскільки нічого противоправного не вчиняв та заявляв клопотання про закриття кримінальної справи за відсутністю події та складу злочину.

14 жовтня 2013 року вироком Іллічівського міського суду Одеської області щодо обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України його було визнано невинним, в зв'язку з відсутністю в діях складу злочину (пункт 2 частина перша статті 6 Кримінально-процесуального кодексу України в редакції 1960 року (далі - КПК України)) та виправдано.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2013 року вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 14 жовтня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2014 року вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 14 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2013 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

08 квітня 2015 року державні обвинувачі прокуратури Одеської області винесли постанову про відмову від обвинувачення.

Постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 23 квітня 2015 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_4, у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України закрита. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд ОСОБА_4 скасовано. Ця постанова набрала законної сили 01 травня 2015 року.

Як зазначав позивач, протиправними діями та незаконними рішеннями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, йому була завдана значна майнова (матеріальна) і моральна (немайнова) шкода внаслідок незаконного затримання, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжних заходів тримання під вартою та підписки про невиїзд, нелюдського поводження, утримання в дуже поганих умовах.

Позивач у позовній заяві посилався на те, що переніс моральні страждання і з урахуванням уточнених позовних вимог, просив відшкодувати завдану йому моральну шкоду, яку він оцінив у 2 228 253,62 грн. При цьому, позивач зазначав, що до складу цієї шкоди входить: подвійна сума коштів, які він мав отримати (упущена вигода) - 928 253,62 грн; відшкодування шкоди, завданої йому публічним затриманням у розмірі 200 000,00 грн; відшкодування шкоди, завданої йому перебуванням під вартою в розмірі 250 000,00 грн; відшкодування шкоди, завданої йому в результаті обшуку за місцем проживання його родини та накладення арешту на майно в розмірі 150 000,00 грн; відшкодування шкоди, завданої йому шляхом неодноразових перевезень його до прокуратури та судів в кайданках, де його бачило та впізнавало багато людей, як публічну особу, оскільки він є депутатом Одеської міської ради 4-го скликання та працював на відповідальних посадах, яку він оцінив у 200 000,00 грн; відшкодування шкоди, завданої тривалим застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд в розмірі 200 000,00 грн; відшкодування шкоди заподіяної йому шляхом публікацій в мережі Інтернет в розмірі 200 000,00 грн; відшкодування шкоди, завданої в результаті значного погіршення стану його здоров'я в розмірі 300 000,00 грн.

Крім того, позивач просив стягнути також на свою користь 322 160,78 грн втраченого середньомісячного заробітку з урахуванням індексу інфляції та 464 126,81 грн упущеної вигоди.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 суму відшкодування втраченого заробітку з урахуванням індексу інфляції у розмірі 322 160,78 грн.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000,00 грн, в інший частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачеві внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності було завдано майнову та моральну шкоду.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_4 щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду змінено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_4 щодо відшкодування майнової шкоди (втраченого заробітку), завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду у розмірі 322 160,78 грн залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачеві незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду було спричинено майнову та моральну шкоду, при цьому враховуючи принцип розумності та справедливості зменшено розмір моральної шкоди до 100 000,00 грн.

25 травня 2017 року заступник прокурора Одеської області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відшкодування матеріальної шкоди (втраченого заробітку) з урахуванням індексу інфляції у розмірі 322 160,78 грн скасувати та закрити провадження у справі у цій частині на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відшкодування позивачеві за рахунок державного бюджету майнової (матеріальної) шкоди у вигляді втраченого заробітку, оскільки визначення розміру грошових доходів, які втратив позивач унаслідок незаконних дій, належать до компетенції інших органів, а не суду. Такий висновок судів суперечить правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2089цс15.

12 червня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження.

02 серпня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області, у якому просив касаційну скаргу останнього відхилити, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині відшкодування матеріальної шкоди (втраченого заробітку) залишити без змін, посилаючись на додержання судами у цій частині норм процесуального права при постановленні оскаржених рішень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року справу призначено до розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 березня 2018 року справу № 501/4890/15-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 07 травня 2012 року відносно ОСОБА_4 було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України.

Слідчим винесена постанова про відсторонення ОСОБА_4 від посади, накладено арешт на рухоме та нерухоме майно.

14 жовтня 2013 року вироком Іллічівського міського суду Одеської області по обвинуваченню за частиною третьою статті 368 КК України ОСОБА_4 було визнано невинним, у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину пункт 2 частина перша стаття 6 КПК України 1960 року) та виправдано.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2013 року, вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 14 жовтня 2013 року залишено без змін.

14 березня 2014 року прокуратурою Одеської області оскаржено в касаційному порядку вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 14 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2013 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2014 року вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 14 жовтня 2013 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2013 скасовані, справа направлена на новий судовий розгляд.

08 квітня 2015 року державними обвинувачами прокуратури Одеської області винесено постанову про відмову від обвинувачення відносно ОСОБА_4

Постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 23 квітня 2015 року закрита кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано. Ця постанова набрала законної сили 01 травня 2015 року.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_4 незаконно перебував під слідством та судом 35 місяців 15 днів.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВР у разі незаконного засудження громадянинові відшкодовується: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94-ВР).

Частинами першою та другою статті 12 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону № 266/94-ВР).

Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення), у разі винесення виправдувального вироку, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглядав справу по першій інстанції.

У місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали.

У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду вищої інстанції.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, який залишився поза увагою суду.

У цій справі позивач, з дотриманням вищезазначених вимог закону подав до Іллічівського районного суду Одеської області заяву про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. До заяви позивач долучив копію постанови про закриття провадження у кримінальній справі, прийнятої цим же судом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>».

Вирішення вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди вирішується судом в однаковому порядку в ухвалі, що приймається згідно із частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР.

Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2017 року, справа № 6-2885цс16.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог у частині відшкодування позивачеві майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку, суд першої інстанції визначився правильно з характером спірних правовідносин, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення у цій частині з урахуванням наданих сторонами доказів, та дійшов правильного висновку про відшкодування за рахунок державного бюджету на користь позивача втраченого заробітку у розмірі 322 160,78 грн за період з 08 травня 2013 року до 12 серпня 2013 року.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в частині відшкодування позивачеві майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку, перевіряючи законність рішення суду в цій частині, з урахуванням доводів апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції взяв до уваги довідку про доходи ОСОБА_4, видану виконавчим комітетом Южненської міської ради, де перед відстороненням від роботи позивач обіймав посаду першого заступника міського г олови за два останніх місяця - березень, квітень 2012 року, згідно з якою середньоденна заробітна плата становить 524,95 грн, а середньомісячна заробітна плата - 10 761,48 грн.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відшкодування майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку, апеляційний суд зауважив, що з урахуванням індексу інфляції заробітна плата, яку втратив позивач складає суму 331 834,68 грн, проте за рішенням суду першої інстанції на користь позивача стягнута сума у меншому розмірі - 322 160,78 грн, яка сторонами не оскаржується.

У касаційній скарзі заступник прокурора Одеської області посилається на те, що позивач наполягає на наявності у нього права на відшкодування майнової шкоди (втраченого заробітку) через незаконне відсторонення від посади, між тим, до відповідних органів за відшкодуванням шкоди позивач не звертався.

Такі доводи заявника є необґрунтованими, оскільки відповідно до пунктів 11, 12 Положення, у разі винесення виправдувального вироку, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглядав справу по першій інстанції. У місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР ухвалу. Апеляційним судом у відповідності до вимог цього Положення було витребувано відповідну довідку про розмір заробітної плати позивача та взято її до уваги при ухваленні рішення.

У цій справі кримінальне провадження закрито судом першої інстанції, а отже органом, на який покладено обов'язок визначення розміру відшкодування втраченого заробітку є суд першої інстанції, тобто Іллічівський міський суд Одеської області, до якого позивач й звернувся.

Апеляційний суд, взявши до уваги нові докази, які не були досліджені під час розгляду справи у суді першої інстанції, та встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення таким чином усунув недоліки суду першої інстанції при вирішенні цього спору щодо повноти з'ясування обставин справи.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції в його незміненій частині щодо задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди (втраченого заробітку) ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, а отже не є предметом перегляду у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2017 року та рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 серпня 2016 року, в незміненій частині, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик