Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 2-101/99
Провадження № 6/553/48/2018
У Х В А Л А

Іменем України

25.04.2018м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Тимчука Р.І.,

при секретарі Лунич Ю.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення суду від 10 березня 1999 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету ОСОБА_2 сільської ради, КСП імені Благоєва, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання ордерів недійсними, виселення та стягнення шкоди (виконавчий лист № 2-101/99), -

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду з заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету ОСОБА_2 сільської ради, КСП імені Благоєва, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання ордерів недійсними, виселення та стягнення шкоди (виконавчий лист № 2-101/99), посилаючись на те, що 10.03.1999 року у вказаній цивільній справі постановлено судове рішення, на підставі якого виданий виконавчий лист № 2-101/99 про зобов'язання ОСОБА_2 сільської ради про надання ОСОБА_1 квартири по вул. Калініна, в с. Куликівка, Полтавського району, Полтавської області. 24.12.2002 року відбулась заміна боржника у виконавчому провадженні: КСП ім. Благоєва замінено на ОСОБА_2 сільську раду. В 2004 році сімя ОСОБА_3 з дозволу відповідача приватизувала спірну квартиру і проживає в ній як у власній близько 14 років. Таким чином, на теперішній час рішення суду від 10.03.1999 року залишається не виконаним. В рішенні Європейського Суду з прав людини від 05.07.2012р., яке набуло статусу остаточного 19.11.2012 р. справа 15729/07 «Глоба проти України», а саме в п.48 цього рішення вказується «що найвигіднішою формою відшкодування (але не єдиною) буде виконання рішення суду від 10.03.1999 року, а заявник буде, наскільки можливо, повернутий у становище, яке мав до порушення статті 6 Конвенції». Відсутність у відповідача ОСОБА_2 сільської ради більше 17 років присудженого майна , яке вказано в рішенні суду від 10.03.1999 року, і є обставиною, що ускладнює або виключає можливість виконання рішення суду. В той же час згідно рішення суду йому має бути надана жила площа 69,9 кв.м в новозбудованому будинку садибного типу з господарськими будівлями. З наведених підстав заявник просив суд встановити або змінити спосіб і порядок виконання рішення суду від 10.03.1999 року шляхом стягнення з ОСОБА_2 сільської ради вартості неотриманого відсутнього житла, яке зазначене в рішенні суду від 10.03.1999 року, з урахуванням зростання цін, щоб заявник сам зміг собі побудувати аналогічне неотримане житло.

В судове засідання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, а також представник ОСОБА_2 сільської ради Полтавського району Полтавської області не зявились, про час та місце розгляду заяви повідомлялись належним чином, у звязку з чим суд вважає можливим розглянути заяву у їх відсутність на підставі наявних доказів.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні подану заяву підтримав з викладених в ній підстав.

Представник державної виконавчої служби ОСОБА_7 в судовому засіданні поклався на розсуду суду при вирішенні заяви ОСОБА_8

Суд, заслухавши осіб, що зявились в судове засідання, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 2-101/99, матеріали провадження № 6/553/15/2016 (справа № 2-101/99), матеріали провадження № 6/553/58/2017 (справа № 2-101/99), проаналізувавши надані докази, вважає, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням суду від 10.03.1999 року позов ОСОБА_1 задоволений частково - визнано недійсним ордер, виданий виконкомом ОСОБА_2 сільської ради народних депутатів Полтавського району та області від 18.08.1995 року № 30 на ім'я ОСОБА_3 на жиле приміщення по вул. Калініна в с. Куликівка Полтавського району та області, виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з вказаної квартири, зобовязано КСП імені Благоєва надати їм інше житлове приміщення площею 53 кв.м, а ОСОБА_1 - квартиру по вул. Калініна в с. Куликівка Полтавського району та області, в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено (справа № 2-101/99, том 1, а.с. 358-362).

Ухвалою Полтавського обласного суду від 08.04.1999 року в задоволенні касаційних скарг ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відмовлено, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10.03.1999 року залишено без змін (справа № 2-101/99, том 1, а.с. 371-372).

Постановою президії Полтавського обласного суду від 04.02.2000 року частково задоволений протест заступника Генерального прокурора України, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10.03.1999 року та ухвала судової колегії Полтавського обласного суду від 08.04.1999 року змінені в частині надання жилого приміщення сім'ї ОСОБА_3, виклавши в цій частині в наступній редакції: "Зобовязати КСП ім. Благоєва Полтавського району надати ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 інше житлове приміщення, яке за розміром не менше за те, яке вони займали до вселення в спірну квартиру"(справа № 2-101/99, том 1, а.с. 384-391).

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у ВДВС Полтавського РУЮ, Октябрського ВДВС Полтавського МУЮ перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-101/99, виданого Ленінським районним судом м. Полтави, про зобовязання КСП ім. Благоєва надати ОСОБА_1 квартиру по вул. Калініна в с. Куликівка, Полтавського району, Полтавської області.

08.02.2001 року державним виконавцем ВДВС Полтавського РУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Постановою державного виконавця від 24.12.2002 року замінено боржника у виконавчому провадженні КСП ім. Благоєва на ОСОБА_2 сільську раду, на баланс якої передано обєкти соціального побуту, які перебували на балансі КСП ім. Благоєва, в тому числі житловий фонд.

Під час здійснення виконавчого провадження державні виконавці ВДВС Полтавського РУЮ та Октябрського ВДВС Полтавського МУЮ протягом 2001-2018 років складалися акти про відсутність майна, яке підлягає стягненню, пропонувались альтернативні приміщення, від яких ОСОБА_1 відмовився, у зв язку з їх невідповідністю вимогам до житлових приміщень. Останній акт державного виконавця був виданий 17 квітня 2018 року.

Відповідно до резолютивної частини Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Глоба проти України» від 05 липня 2012 року, яке набуло статусу остаточного 19 листопада 2012 року, Суд одноголосно:

1. Оголошує скаргу щодо надмірної тривалості провадження щодо житлового позову прийнятою, а решту скарг у заяві неприйнятною.

2. Постановляє, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у звязку з тривалістю провадження;

3. Постановляє, що а) упродовж трьох місяців держава-відповідач має сплатити заявнику 5000 (пять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди, разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватися; ця сума має бути конвертована в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу;

б) зі спливом зазначеного тримісячного строку до остаточного розрахунку на зазначену вище суму нараховуватиметься простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період, до якої має бути додано три відсоткові пункти;

4. Відхиляє решту вимог заявника щодо справедливої сатисфакції (провадження № 6/553/15/2016 (справа № 2-101/99), а.с. 4-10).

Таким чином решту скарг у заяві визнано неприйнятною (п.1 резолютивної частини). При цьому п.46 визначено, що окрім відшкодування моральної шкоди, завданої надмірною тривалістю провадження щодо його житлового позову, заявником також вимагалось відшкодування матеріальної шкоди, як компенсації вартості квартири, реалізувати право володіння якою він так і не міг.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.09.2014 року за наслідками касаційного розгляду справи за заявою ОСОБА_1 від 31.01.2014 року про зміну способу і порядку виконання рішення суду від 10.03.1999 року в одній тій самій цивільній справі вказано, що постановляючи ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_1 про зміну способу виконання судового рішення, суд першої інстанції замість зобовязання надати житло, стягнув грошову компенсацію, змінивши таким чином рішення по суті, що був не вправі робити (провадження № 6/553/15/2016 (справа № 2-101/99), а.с. 20-21).

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.11.2016 року за наслідками касаційного розгляду справи за заявою ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання рішення суду від 10.03.1999 року в одній тій самій цивільній справі (провадження № 6/553/15/2016 (справа № 2-101/99) зазначено, що зміна способу виконання судового рішення з повернення майна (відновлення становища, яке існувало до порушення п.4 ч.2 ст. 16 ЦК України) на стягнення його вартості (відшкодування майнової шкоди п.8 ч.2 ст. 16 ЦК України) фактично є зміною рішення по суті та самостійно змінюється спосіб захисту, передбачений ст. 16 ЦК України. Враховуючи, що запропонований заявником спосіб виконання судового рішення про стягнення з органу місцевого самоврядування на його користь коштів замість зобовязання вчинити дії з передачі йому квартири фактично змінить рішення суду по суті, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви (провадження № 6/553/15/2016 (справа № 2-101/99) а.с. 246-247).

Відповідно до висновку Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений в постанові у справі № 6-1829цс15 від 25.11.2015 року, якою відмовлено в задоволенні заяви про зміну способу виконання рішення, оскільки поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено ст.16 ЦК. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Задовольняючи заяву про зміну способу виконання судового рішення з повернення майна (відновлення становища, яке існувало до порушення п.4 ч.2 ст.16 ЦК) на стягнення його вартості (відшкодування майнової шкоди п.8 ч.2 ст.16 ЦК) фактично змінили рішення суду по суті та самостійно змінили спосіб захисту, передбачений ст.16 ЦК.

Таким чином, враховуючи те, що питання про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення ініційовано стягувачем (ч.1 ст. 435 ЦПК України), зміна способу виконання рішення з зобовязання надати житло на стягнення грошової компенсації фактично змінює рішення по суті та є самостійною зміною способу захисту, передбаченого ст. 16 ЦК України (Постанова Верховного Суду України у справі № 6-1829цс15 від 25.11.2015 року, Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в цій справі від 24.09.2014 року та від 14.11.2016 року), а від отримання запропонованих альтернативних приміщень, що знаходяться на балансі боржника - ОСОБА_2 сільської ради, стягувач ОСОБА_1 відмовився (акт державного виконавця від 29.11.2016 року), суд не знаходить підстав для встановлення або зміни способу і порядку виконання рішення, у звязку з чим вважає необхідним відмовити в задоволенні заяви.

На підставі викладеного, п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", Постанови Верховного суду України в справі № 6-1829цс15 від 25.11.2015 року, ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 259-260, 435 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення суду від 10 березня 1999 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету ОСОБА_2 сільської ради, КСП імені Благоєва, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання ордерів недійсними, виселення та стягнення шкоди (виконавчий лист № 2-101/99) - відмовити.

Апеляційну скаргу на ухвалу може бути подано до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_9