22-ц/775/232/2018(м)
22-ц/775/232/2018(м)
Головуючий в 1 інстанції Костромітіна О.О.
Доповідач: Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

18 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,

при секретарі Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей по Лівобережному району управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та виселення, -

в с т а н о в и л а :

10 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та виселення. Позов обґрунтовано тим, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 19443190 від 24.03.2014 року, він є власником квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира була ним придбана з прилюдних торгів, проведених Філією 05 ПП «Ніва-В.Ш.» у приміщенні Орджонікідзевського ВДВС ММУЮ, підтвердженням чого є протокол № 0513517 від 17.02.2014 року та відповідне свідоцтво. Відповідно акту від 18.03.2014 року реалізація спірної квартири - предмета іпотеки, була проведена на підставі виконавчого листа № 2-202 від 13.04.2011 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м.Маріуполя, про солідарне стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Донгорбанк» суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 38057 доларів США, що дорівнює у гривневому еквіваленті 301103,18 гривень, яка складається з: суми заборгованості за кредитом у розмірі 35255,26 доларів США, суми заборгованості за відсотками 2801,74 доларів США. У спірній квартирі ніхто не зареєстрований, проте її до теперішнього часу не звільнили колишній власник - ОСОБА_1, члени його родини ОСОБА_6, ОСОБА_3, та неповнолітні діти ОСОБА_7, ОСОБА_8 Неодноразові намагання врегулювати вказане питання з відповідачами, шляхом перемов, позитивних наслідків не мали, відповідачі продовжують мешкати, що позбавляє його права володіти та користуватися придбаною квартирою.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 та членів його родини ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_2. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодився відповідач ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, вказав, що квартира АДРЕСА_3 була продана без його згоди з прилюдних торгів на погашення кредитного зобов'язання у іноземній валюті. Проте, 07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким передбачено, що не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави та виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника, за умови, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Просив скасувати рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вимога позивача щодо виселення відповідачів зі спірної квартири є похідною вимогою, яка випливає з примусового стягнення нерухомого житлового майна, що вважається предметом іпотеки, на що вищезазначеним Законом накладений мараторій.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання апеляційного суду відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_10 не з'явилися, про час дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від ОСОБА_10 до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю.

Зважаючи на положення ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених поро дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованими. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідачів не відповідають положенням ст. ст.317, 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України та перешкоджають позивачу у користуванні власною квартирою АДРЕСА_1. Вказаних висновків суд першої інстанції дійшов на підставі того, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 13 жовтня 2010 року № 2-202/10 було задоволено позовні вимоги ПАТ «Донгорбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 54 від 17 липня 2007 року в розмірі 38057 доларів США та звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_4 шляхом її продажу (на підставі договору іпотеки №54/1 від 17 липня 2007 року) ПАТ «Донгорбанк» з укладанням від імені банку договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ «Донгорбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Зазначене рішення було виконано. З свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_11 24.03.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1243, вбачається, що на підставі акта про проведення прилюдних торгів про реалізацію нерухомого майна, що є предметом іпотеки, затвердженого начальником Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції 18 березня 2014 року, ОСОБА_2 належить на праві власності майно, яке складається з трикімнатної квартири АДРЕСА_3, яка раніше належала ОСОБА_1, на підставі договору купівлі-продажу. Проте, з акту, складеного ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 14.08.2017 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_5, проживають 5 чоловік, а саме відповідачі. 04.08.2016 року позивачем ОСОБА_2 було направлено на адресу ОСОБА_1 вимогу про необхідність звільнення житлового приміщення протягом місяця з дня отримання вимоги, що підтверджується відповідними чеками відправлення, яка до теперішнього часу не виконана.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що в повній мірі відповідають встановленим обставинам та узгоджуються із нормами закону, які регулюють спірні відносини.

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення із займаного житлового приміщення передбачений ст. 109 ЖК Української РСР.

За змістом ч. 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, громадянам, яких виселяють з житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом зазначених правових норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою житла.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Доводи апеляційної скарги з посиланням відповідача на Закон України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, а саме на то, що він не надавав свою згоду на відчуження іпотечного майна, суд не приймає до уваги, так як з приводу реалізації предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_4 шляхом її продажу (на підставі договору іпотеки №54/1 від 17 липня 2007 року) ПАТ «Донгорбанк» з укладанням від імені банку договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ «Донгорбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу було постановлено рішення Орджонікідзевським районним судом м.Маріуполя від 13 жовтня 2010 року № 2-202/10 було, яке відповідачем не оскаржувалося.

Неспроможними є і доводи апеляційної скарги, що виселення відповідачів зі спірної квартири є похідною вимогою, яка випливає з примусового стягнення нерухомого житлового майна на яку розповсюджується дія мораторію.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.(правовий висновок ВСУ № 6-483цс15 від 9 вересня 2015 року)

Отже, в справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося до набуття чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідач не здійснював ніяких заходів по скасуванню наслідків прилюдних торгів, які відбулися 17.02.2014 року.

Чинність цього Закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2018 року.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: М.Ю. Лопатіна

В.П. Принцевська