Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 308/10315/15-ц

провадження № 61-19430св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: Ужгородське міськрайонне управління юстиції Закарпатської області в особі Реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Джуги С. Д., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про застосування наслідків недійсного правочину, у якому просив визнати недійсними акт державного виконавця про реалізацію на торгах квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво про придбання ОСОБА_4 вказаної квартири з торгів, які визнані недійсними, та повернути зазначене нерухоме майно у його (позивача) власність.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 14 квітня 2014 року відбулися торги з реалізації належної йому квартири АДРЕСА_1 за оцінкою 184 254,75 грн, покупцем якої був ОСОБА_4

На підставі акта державного виконавця державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області про реалізацію майна відповідач отримав свідоцтво про придбання квартири на торгах і зареєстрував своє право власності.

У подальшому торги та протокол торгів від 14 квітня 2014 року визнані недійсними рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 лютого 2015 року через порушення вимог законодавства при їх проведенні, проте сторони не були повернуті у первинний стан.

Вважає, що він протиправно позбавлений права власності на зазначену вище квартиру, яка відповідно до статті 216 ЦК України має бути йому повернута.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року у складі судді Леміш О. М. у позові ОСОБА_3 відмовлено.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував недоведеністю позивачем порушення його прав саме відповідачем при затвердженні державним виконавцем акта про реалізацію на торгах квартири та свідоцтва про право власності, виданого на підставі цього акта. Оскільки ОСОБА_4 не знав про порушення органом державної виконавчої служби при здійсненні торгів норм чинного законодавства, вважав, що, сплачуючи кошти за придбане майно з торгів, він набуває його у власність на законних підставах, позивач має право на захист свого права шляхом подання віндикаційного позову.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 березня 2017 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року в частині відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та повернення майна у власність скасовано, та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано недійсним свідоцтво, посвідчене приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л. В. 28 квітня 2014 року за № 667 і видане ОСОБА_4 про придбання з прилюдних торгів квартири АДРЕСА_1.

Повернуто з володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_3

У решті судове рішення залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд вважав встановленим факт набуття відповідачем у власність спірного нерухомого майна без належних правових підстав, у зв'язку з чим визнав свідоцтво про його придбання з прилюдних торгів недійсним та витребував це майно на користь власника.

У решті апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, пославшись на те, що акт про проведення прилюдних торгів є складовою частиною документів, якими оформлюється правочин (є одним із цих документів), укладений за результатом торгів (статті 205, 207, 638-640 ЦК України), і не має самостійного, окремого від такого правочину, правового значення. Оскільки правочин, що був укладений за результатом прилюдних торгів, які відбулися 14 квітня 2014 року, визнаний судом недійсним, відповідно, втратили правове значення і всі документи, якими цей правочин був зафіксований і оформлений.

У касаційній скарзі, що надійшла у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Зокрема, суд не звернув увагу на те, що будь-яких порушень порядку проведення прилюдних торгів з його боку не було. Він є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна і не міг знати, що це майно відчужене з порушенням норм чинного законодавства, його вина відсутня.

У липні 2017 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить залишити без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 308/10315/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що 18 березня 2013 року міським відділом державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 260, виданого 27 лютого 2009 року приватним нотаріусом Вімерт В. І., про звернення стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3 За рахунок коштів, отриманих від реалізації зазначеного майна, задовольнити вимоги акціонерного комерційно-інноваційного банку «УкрСиббанк» у розмірі 544 498,28 грн.

У межах указаного виконавчого провадження головним державним виконавцем Сухан М. М. було описано й арештовано належну позивачу двокімнатну квартиру № 18 за зазначеною вище адресою.

За результатом проведення філією 07 ПП «Нива-В.Ш.» прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, які відбулись 14 квітня 2014 року, переможцем торгів став ОСОБА_4, який придбав двокімнатну квартиру № 18, загальною площею 33,7 кв. м, житловою - 25,1 кв. м, у будинку АДРЕСА_1, що належала на праві власності ОСОБА_3, за 212 050,00 грн.

22 квітня 2014 року начальник міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Хваста С. В. затвердив акт про реалізацію предмета іпотеки, складений 14 квітня 2014 року головним державним виконавцем органу державної виконавчої служби Суханом М. М. при примусовому виконанні виконавчого напису від 27 лютого 2009 року № 260, виданого приватним нотаріусом ВімертомВ. І.

28 квітня 2014 року приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Котлярова Л. В. на підставі вищевказаного акта про реалізацію предмета іпотеки посвідчила за реєстровим № 667 і видала ОСОБА_4 свідоцтво про придбання квартири АДРЕСА_1, що раніше належала ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 лютого 2015 року прилюдні торги від 14 квітня 2014 року з реалізації зазначеної вище квартири і протокол № 0714078-1 з проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна визнані недійсними.

Тобто правочин щодо відчуження належного позивачу нерухомого майна рішенням суду визнано недійсним.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4, який з торгів придбав належне позивачу нерухоме майно, останній просив повернути йому це майно на підставі статті 216 ЦК України.

Апеляційний суд, вирішуючи спір та застосовуючи до спірних правовідносин норми статті 388 ЦК України, не звернув увагу на те, за змістом статті 119 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) підставами позову, які відповідно до статей 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

За таких обставин, апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, а відтак, дійшов помилкового висновку про задоволення позову з підстав, встановлених статтею 388 ЦК України, якою передбачено право власника на витребування майна від добросовісного набувача, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом (віндикація).

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про недоведеність позивачем порушення його прав саме відповідачем з урахуванням обраного ним способу захисту порушеного права.

Колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів з огляду на те, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідач отримав свідоцтво про придбання квартири на торгах на підставі акта державного виконавця про реалізацію належного позивачу майна та на момент його отримання не міг знати про порушення органом державної виконавчої служби норм чинного законодавства при здійсненні цих торгів.

Водночас позивач не позбавлений права захистити своє порушене право в інший спосіб.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 березня 2017 року скасувати.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат