Справа №295/6817/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Заочне

24.10.2018 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

Головуючого судді - Чішман Л.М.

за участі секретаря судового засідання - Білінської Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Житомирський завод огороджувальних конструкцій" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення та визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

В С Т А Н О В И В:

21.06.2017 року позивач звернувся до суду з позовом, якому просив виселити відповідача - ОСОБА_1 із займаної кімнати №80, що знаходиться в гуртожитку за адресою: м. Житомир, вул. Князів Острозьких, 93, без надання іншого житлового приміщення; визнати відповідача - ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме кім. №80, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Князів Острозьких, 93 та у разі задоволення даного позову, стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір найму житлового приміщення (кімнати гуртожитку) від 16.11.2000 року та предметом зазначеного договору є кімната в гуртожитку заводу по вул. Шелушкова, 93 (на даний час перейменована на вул. Князів Острозьких) для її поселення та членів її сім'ї: чоловіка - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2. Наказом №36 ОС від 15.02.2001 року ОСОБА_3 звільнено із займаної посади за власним бажанням. Після розірвання трудових відносин ОСОБА_3 та члени її сім'ї продовжували проживати у кімнаті гуртожитку, яку їм було виділено на умовах вищезазначеного договору. У лютому 2017 року ОСОБА_3 померла. Відповідач ОСОБА_2 у кім. №80 даного гуртожитку не проживає понад 4 роки. Крім того, з березня 2012 року за наймачем виникла заборгованість перед позивачем за проживання в гуртожитку та житлово-комунальні послуги, яка станом на березень 2017 року становить 20 067,04 грн. Відповідач ОСОБА_1 заборгованість не сплачує, хоча про її наявність був повідомлений. На підставі чого, позивач вважає, що ОСОБА_1 підлягає виселенню, без надання іншого житлового приміщення, на підставі ст.ст. 825, 826 ЦК України, а ОСОБА_2 просить визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Від представника позивача ОСОБА_4 надійшла заява про проведення розгляду справи без його участі, в якій він позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідачі в судові засідання 07.11.2017 року, 27.02.2018 року, 21.08.2018 року, 24.10.2018 року не зявлялись, про час та місце розгляду справи повідомлялись шляхом направлення за зареєстрованим місцем проживання судових повісток, які повернулись на адресу суду не вручені адресатам, з відміткою пошти «За закінченням терміну зберігання».

Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, на підставі положень статей 211, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Правовідносини між сторонами регулюються ст.ст.71,72, 109, 127, 128, 129, 132 ЖК України, та ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України.

Судом встановлено, що право приватної власності на гуртожиток, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Шелушкова, 93 зареєстроване за Відкритим акціонерним товариством «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» (а.с. 4).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, як того вимагає ст. 391 ЦК України. Вимоги ст. 391 ЦК України передбачають, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом про захист порушенного, на його, думку права власності на нерухоме майно.

Відповідно до наказу (розпорядження) №209 ОСОБА_5 прийнято на роботу на Житомирський ЗОК з 09.09.1985 року (а.с. 7). 16.11.2000 року між Відкритим акціонерним товариством «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» та ОСОБА_3 укладено договір найму, відповідно до якого наймачу та членам його сімї ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, надано кімнату в гуртожитку для поселення. Наймач зобовязався здійснювати оплату за найману кімнату в гуртожитку (а.с. 5-6). Зі змісту п. 1.2 вказаного договору найму вбачається, що наймодавець ВАТ «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» проводить поселення за клопотанням наймача згідно спеціального ордера, виданного ЖКО на підставі спільного рішення правління ВАТ «ЖЗОК» та профспілкового комітета.

Відповідно до наказу (розпорядження) №36ос від 15.02.2001 року ОСОБА_3 звільнено з роботи з Житомирського заводу огороджувальних конструкцій (а.с. 8). Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 померла у лютому 2017 року.

Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області від 06.07.2017 року, місце проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 (на даний час переіменовано на вул. Князів Острозьких) (а.с. 20, 21).

Згідно статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст.128 ЖК України жила площа в гуртожитках надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету. За змістом ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу.

Згідно з ч. 1 ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом ОСОБА_6 України.

У пунктах 9,10 розділу Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою ОСОБА_6 УРСР №208 від 03 червня 1986 року (діючого на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Таким чином, на підставі досліджених доказів, судом встановлено, що ОСОБА_3, її чоловік ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 правомірно вселились до кімнати № 80 гуртожитка, який знаходиться за адресою вул. Князів Острозьких, 93 в м. Житомирі на підставі спеціального ордера, що підтверджується змістом договору, укладеного між нею та ВАТ «Житомирський завод огороджувальних конструкцій», що відповідає положенням ст.ст. 128, 129 ЖК України. А на виконання положень ст. 130 ЖК України між ОСОБА_3 та наймодавцем був укладений договір, відповідно до умов якого визначено порядок користування жилою кімнатою в гуртожитках.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Зі змісту ч. 4 ст. 9 ЖК України вбачається, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення інакше як з підстав, та в порядку передбаченому законом. Вичерпний перелік підстав для виселення із гуртожитків визначений у ст. 132 ЖК України.

Згідно з ч.1 ст.109 Житлового кодексу України УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Статею 132 ЖК України визначено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазгначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 ЖК УРСР, може бути виселено лише з наданням іншого жилого приміщення

Як роз'яснив Пленум Верховного ОСОБА_5 України в п. 22 постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 р. N 2, якщо гуртожиток надано у зв'язку з роботою, судам слід з'ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК УРСР без надання жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину.

Зі змісту наказу (розпорядження) №36ос від 15.02.2001 року про звільнення ОСОБА_3 вбачається, що вона була звільнена з роботи за власним бажанням. Всупереч вимогам ч. 3 ст. 12 ЦПК України не надав суду докази, які б підтверджували, який вид трудового договору був укладений між ним та ОСОБА_3, а також докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 звільнилась із займаної посади за власним бажанням без поважних причин.

Крім того, відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною ОСОБА_6 України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до змісту Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

Зокрема, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

З огляду на встановлені судом обставини, що ОСОБА_1 набув право на користування кімнатою № 80 в гуртожитку по вул. Князів Острозьких, 93 в м.Житомирі та вселився до неї з підстав, що відповідали чинному законодавству на момент вселення, протягом тривалого часу проживає в гуртожитку, вважає своїм житлом, тому право користування відповідача ОСОБА_1 зазначеним вище житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції.

Таким чином, виселення ОСОБА_1 з спірної кімнати гуртожитка є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла .

Під час розгляду справи позивачем не доведено, а відтак судом не встановлено, наявності законодавчих підстав, передбачених ст. 132 ЖК України, для його виселення із займаного приміщення.

В обгрунтування позовних вимог про виселення відповідача ОСОБА_1 із займаного приміщення позивач також посилався на ст.ст. 825, 826 ЦК України.

Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази. Зі змісту ст. 826 ЦК України вбачається, що у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.

Посилання позивача на положення ст. ст. 825, 826 ЦК України щодо розірвання договору найму житла за рішенням суду на вимогу наймодавця судом не можуть бути застосовані, оскільки між сторонами існують житлові правовідносини, які урегульовано нормами спеціального закону - Житлового кодексу Української РСР та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою ОСОБА_6 УРСР №208 від 03 червня 1986 року (діючого на момент укладення договору найму).

Беручи до уваги викладене вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині виселення відповідача ОСОБА_1 із жилого приміщення кімнати №80, що знаходиться в гуртожитку по вул. Князів Острозьких, 93 м. Житомира у зв»язку з відсутність правових підстав.

Стосовно позовної вимоги про визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно доданих до позовної заяви актів про проживання у гуртожитку від 13.04.2016 року, 03.10.2016 року, 03.04.2017 року відповідач ОСОБА_2 у кімнаті №80 гуртожитку за адресою м. Житомир, вул. Князів Острозьких зареєстрований, але не проживає з 14.11.2015 року по 03.04.2017 року (а.с. 9-11).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем ОСОБА_2 заяву про продовження строку збереження жилого приміщення у порядку ст. 71 ЖК України до суду не подано, інших доказів щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні не надано, заперечень на позовні вимоги позивача не надіслано.

Враховуючи вимоги чинного законодавства, за результатами оцінки доказів, які наявні у справі, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки та задоволення позовних вимог у цій частині.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ПАТ "Житомирський завод огороджувальних конструкцій" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а саме у частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, а саме судовий збір в сумі 1600 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 77, 80, 81, 141, 142, 280, 259, 263-268, 354ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Житомирський завод огороджувальних конструкцій" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення та визнання особи такою, що втратила право користування житлом задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме кімнатою № 80 у гуртожитку за адресою: м. Житомир, вул. Князів Острозьких, 93.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Житомирський завод огороджувальних конструкцій" судовий збір у розмірі 1600,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене позивачем шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: Публічне акціонерне товариство "Житомирський завод огороджувальних конструкцій" (місце знаходження: 10001, м. Житомир, вул. С. Параджанова, 89);

Відповідач: ОСОБА_1 (адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6, кімната №80);

Відповідач: ОСОБА_2 (адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6, кімната №80).

Суддя Л.М. Чішман