Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 758/447/13
Номер провадження 22-ц/824/218/2018
Головуючий у суді першої інстанції О.В. Васильченко
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
07 листопада 2018 року місто Київ

Номер справи 757/36150/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 рокуухвалене у складі судді Васильченка О.В. в приміщенні Подільськогорайонного суду м.Києва, о 12 год. 06 хв., повне рішення складено 10 квітня 2018 року,-

в с т а н о в и в :

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за договором позики, мотивованим тим, що 01.11.2010 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого 18.11.2010 року він передав ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 695 592,00 доларів США, а ОСОБА_4 зобов'язався повернути йому кошти у строки, погоджені протягом 1 місяця з дня укладення договору позики, а якщо його не буде погоджено - протягом 7 днів з моменту вимоги про повернення коштів. Факт отримання коштів ОСОБА_4 підтвердив власноручно написаною розпискою 18.11.2010 року. 25.04.2013 року уповноважена позивачем особа звернулася до відповідача із вимогою про повернення коштів, однак такі кошти повернуті протягом 7 днів не були, натомість відповідач склав заяву, якою підтвердив наявність заборгованості. Зазначив, що відповідач уникає спілкування з позивачем, кошти не повертає та свідомо затягує процес їх повернення, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 695592,00 долари США як борг за договором позики, що становить станом на 02.11.2017 року за курсом НБУ 18 696 402,10 грн., та 124 806,36 доларів США - 3% річних за невиконання грошового зобов'язання щодо повернення позичених коштів протягом періоду з 11.11.2011 року по 02.11.2017 року відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, що становить станом на 02.11.2017 за курсом НБУ 3 354 595,64 грн.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 695 592,00 доларів США, що становить за курсом Національного Банку України 18 696 402,10 грн.; 124 806,36 доларів США як 3% річних, що становить за курсом Національного Банку України 3 354 595,64 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що оскаржуване рішення повинно бути скасоване апеляційним судом, оскільки справа була розглянута неповноважним судом. Суддя, який розглянув дану справу є упередженим і необ'єктивним, і підлягав відводу, оскільки брав участь в іншій цивільній справі між тими самими сторонами і спір в якій нерозривно пов'язаний із предметом розгляду даної справи, а саме про стягнення відсотків за користування грошовими коштами за спірним договором позики. Із зазначених підстав стороною відповідача було заявлено відвід, у задоволенні якого безпідставно відмовлено судом першої інстанції. Безпідставним вважає залишення судом без розгляду заяви про відвід, поданої третьою особою, з підстав пропущення стадії судового розгляду на якій може бути заявлено відвід судді.

Вважає, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що грошові кошти у розмірі 695 592,00 долари США є цінним майном, договір позики виходить за межі дрібного побутового правочину, на його укладення дружина відповідача згоди не надавала, що є порушенням вимог закону, а тому такий договір є недійсним. Недійсним даний договір позики є також з тих підстав, що сторони при його укладенні не вказали суму еквівалентну в гривнях. У порушення норм чинного законодавства суд першої інстанції стягнув 3% річних у доларах США. Зокрема, суд стягнувши 3% річних не взяв до уваги, що у матеріалах справи відсутній розрахунок цієї суми.

Вказав, що суд першої інстанції не дослідив чи має відповідач перед позивачем заборгованість за договором позики, оскільки не взяв до уваги ту обставину, що між сторонами фактично було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки, без оплати вартості земельної ділянки, а крім того позивач отримав ще одну земельну ділянку, оскільки йому було передано оригінал державного акту та довіреність на вчинення певних дій. Таким чином, договір позики є удаваним правочином, оскільки ним було прикрито договори купівлі-продажу земельних ділянок.

Звернув також увагу на те, що третя особа ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 01.11.2010 року укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, провадження у якій відкрито Печерським районним судом м. Києва 02.03.2017 року, що є підставою для зупинення провадження у даній справі до розгляду вказаної справи. Оскільки суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, тому воно підлягає зупиненню апеляційним судом.

Також зазначив, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд у порушення вимог законодавства не врахував покази свідка ОСОБА_6, відповідно до яких свідок підтвердив, що ОСОБА_4 на момент укладення договору позики перебував у м.Хуст Закарпатської області, а тому не міг фізично підписати спірний договір.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_7 доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити їх з викладених підстав.

Представник позивача ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною з підстав викладених у відзиві, рішення суду першої інстанції просить залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Третя особа ОСОБА_5 про час і дату розгляду справи двічі повідомлялася судом у відповідності до вимог закону. Своїм правом на подання відзиву не скористалася. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від неї не надходило. Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. ЇЇ неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість заявлених позовних вимог. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача боргу за договором позики та трьох процентів річних за невиконання грошового зобовязання, вважає цей висновок таким, що відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 545 ЦК України встановила, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 01 листопада 2010 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 позику у розмірі 695 592,00 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути позивачу позику у порядку та в терміни, визначені договором.

Пунктом 4.1 Договору сторони погодили, що позика надається терміном, що погоджується сторонами надалі протягом 1 місяця з моменту укладення договору позики.

У п.4.2 Договору сторони визначили, що в разі відсутності погодження дати розрахунку відповідно до п.4.1. договору протягом 1 місяця, позика вважається видана терміном до моменту вимоги. У такому випадку, позика підлягає поверненню протягом 7 днів з моменту вимоги (п.5.1 договору).

На підтвердження факту виконання договору позики, ОСОБА_4 18.11.2010 року власноручно написав розписку про отримання у позику грошових коштів у розмірі 695 592,00 доларів зі строком повернення 11.11.2011 року.

У погоджену сторонами дату 11.11.2011 борг за договором позики ОСОБА_4 не повернув, у зв'язку із чим уповноважена особа позивача - адвокат ОСОБА_9 звернувся до боржника із письмовою вимогою про повернення коштів протягом 7 днів з дня такої вимоги.

25 квітня 2013 року на письмову вимогу ОСОБА_4 склав заяву, якою підтвердив наявність у нього невиконаного грошового зобов'язання за договором позики перед ОСОБА_3

За невиконання грошового зобов'язання в обумовлені сторонами строки, відповідач відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України має сплатити позичальнику 3% річних.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Зокрема, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий висновок наведений у постанові Великої палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що задовольняючи позов та стягуючи з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 695 592,00 долари США, що становить за курсом Національного Банку України 18 696 402,10 грн.; 124 806,36 доларів США як 3% річних, що становить за курсом Національного Банку України 3354595,64 грн., суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики достовірно встановлений, за ним рахується заборгованість у визначених позивачем розмірах, а тому, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом стягнення боргу у доларах США із визначенням суми, яка відповідає гривневому еквіваленту, обрахованому за офіційним курсом НБУ станом на дату подання уточненої позовної заяви.

Належних та допустимих доказів того, що заборгованість розрахована невірно та має менший розмір, ніж зазначено позивачем, стороною відповідача не було надано суду першої інстанції. Таких доказів не було надано і у розпорядження апеляційного суду.

Доводи апеляційної скарги у тому, що відповідач не міг фізично підписати договір позики, оскільки знаходився у м.Хуст Закарпатської області, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_6, які суд не взяв до уваги, колегією суддів оцінюються критично та відхиляються, оскільки повністю спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 19 лютого 2014 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу.

Висновком експертів Київського науково - дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №8977/8978/8979/8980/16-32 від 10.11.2016 року підтвердилась справжність підпису та почерку ОСОБА_4 у договорі позики від 01.11.2010 року та розписці від 18.11.2010 року, а також факт визнання боргу за підписом ОСОБА_4 у заяві від 25.04.2013 року.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги щодо недійсності договору позики з посиланням та те, що між сторонами фактично було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки, який сторони виконали у повному обсязі, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані та такі, що повністю суперечать наявним у матеріалах справи доказам.

Із матеріалів справи вбачається, що договір купівлі земельної ділянки площею 3, 6364 га на території Шпитівської сільської ради Києво -Святошинського району Київської області був укладений між ОСОБА_10 (дружиною ОСОБА_4.) та ОСОБА_3 22.11.2007 року. Відповідно до п.3 даного договору покупець передав, а продавець отримав до підписання даного договору 29000,29 грн. за придбану земельну ділянку.

Також із матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами, що було передано позивачу оригінал державного акту на право власності серія НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 1,6616, що розташована на території Гореницької сільської ради Києво -Святошинського району Київської області та довіреність на право розпорядження зазначеною земельною ділянкою.

18.11.2010 року (у день передачі грошей за договором позики) ОСОБА_3 склав письмовий документ про те, що у разі неналежного виконання відповідачем умов договору позики і повернення у строк та у повному обсязі суми позики, він приймає на себе зобов'язання розірвати договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 3, 6364 га на території Шпитівської сільської ради Києво -Святошинського району Київської області, та повернути ОСОБА_4 усі документи на зазначені земельні ділянки, про що власноручно написав розписку (а.с.12, т. І).

З наведеного вбачається, що даний договір купівлі - продажу земельної ділянки, передача ОСОБА_3 оригіналу державного акту та видача довіреності на ім'я позивача фактично буди використані сторонами як засіб забезпечення виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором позики.

Відтак хибними є доводи апеляційної скарги у тому, що ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купив земельні ділянки, за що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти. Посилання на те, що договір позики є удаваним оскільки сторони таким чином намагалися приховати договір купівлі - продажу спростовуються зазначеним вище.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги у тому, що договір позики є недійсним, оскільки дружина ОСОБА_4 не надавала згоду на його укладення. Так недійсність договору позики не була предметом розгляду в даній справі.

Так, згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вимоги до договору позики визначені Главою 71 ЦК України.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Відсутність згоди одного з подружжя для укладення договору позики не є підставою для відмови позикодавцеві у стягненні цих коштів з позичальника.

Відповідно до вимог статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається, укладений між сторонами договір відповідає вимогам закону чинним на час його укладення. Закон не вимагає згоди одного з подружжя на укладення договору про надання позики. Із зустрічними вимогами про визнання договору про надання позики недійсним відповідач не звертався, третя особа самостійних вимог, не заявляла в цій справі. Даний договір не визнаний судом недійсним.

Твердження щодо упередженості та необ'єктивності судді, який розглянув справу, оскільки ним було ухвалено рішення у справі між тими самими сторонами у спорі з предметом пов'язаним із предметом спору у даній справі, є такими, що суперечать нормам закону.

Так, порядок вирішення заявленого відводу визначено статтею 40 ЦПК України.

Як встановлено частинами 2, 3 цієї статті, питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі. У такому випадку вирішення питання про відвід судді здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Дана норма процесуального права передбачає право суду, а не його обов'язок зупинити провадження у справі у зв'язку з подачею заяви про відвід. Тобто, суд першої інстанції діяв у відповідності до вимог ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст. 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді не може бути підставою для відводу, а тому суд законно та обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про відвід.

Статтею 39 ЦПК України визначено, що відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів із дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Третя особа пропустила визначений законом строк на подачу заяви про відвід судді, а тому суд також законно та обґрунтовано залишив таку заяву без розгляду. Отже, з урахуванням зазначених вимог закону, при вирішенні питання про відвід судді від розгляду даної справи, судом не було порушено норм процесуального права. Таким чином, посилання апелянта на те, що справу розглянув неповноважний суд, не відповідає дійсності.

Крім того, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, не вбачав підстав для зупинення провадження у даній справі до розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 01.11.2010 року укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, провадження у якій відкрито Печерським районним судом м. Києва 02.03.2017 року, оскільки розгляд даної справи не є об'єктивно неможливим до вирішення справи за позовом ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики від 01.11.2010 року. Справа перебуває в провадженні суду з 2013 року, протягом п'яти років і такий строк не можна розцінити як розумний. Третя особа мала можливість пред'явити самостійний позов у даній справі одразу після вступу у справу, але позов нею було пред'явлено лиш у 2017 році, що свідчить про зловживання третьою особою своїми процесуальними правами. Крім того, у випадку визнання судом договору позики недійсним, рішення суду у даній справі може бути переглянуто у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в :

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 рокузалишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 08 листопада 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

Л.Д.Махлай

О.І.Шкоріна