ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/603/18 Справа № 204/2341/17 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В.В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року у справі за позовом Керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання правочинів недійсними та визнання спадщини відумерлою, -

В С Т А Н О В И Л А:

20 квітня 2017 року Дніпропетровська місцева прокуратура № 4 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання спадщини відумерлою та визнання недійсними правочинів. Просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений 19.05.2016 між ОСОБА_5, що діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 1703; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2, укладений 29.08.2016 між ОСОБА_3, та ОСОБА_1, зареєстрований в реєстрі за № 1753; визнати відумерлою спадщину, що складається із квартири АДРЕСА_3, яка належала померлій ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 19.09.2006, виданого КЖЕП «Південне», вартістю 49600 грн. та передати її у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради; та стягнути з відповідачів на користь прокуратури Дніпропетровської області судові витрати (том 1 а.с.2-8).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року позовну заяву Керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання правочинів недійсними та визнання спадщини відумерлою - задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений 19.05.2016 між ОСОБА_5, що діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 1703. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений 29.08.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, зареєстрований в реєстрі за № 1753. Визнано відумерлою спадщину, що складається із квартири АДРЕСА_4, яка належала померлій ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 19.09.2006, виданого КЖЕП «Південне», вартістю 49600 грн. та передано її у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Вирішено питання щодо судових витрат (том 2 а.с. 118-125).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1, звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі (том 2 а.с. 167-181).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із їх законності та обґрунтованості.

Проте, погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2016, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1753 (том 1 а.с.23).

Право власності на зазначену квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 16224248, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 26.09.2017 за № 98506529 (том 1 а.с.236).

В свою чергу, ОСОБА_3, який продав ОСОБА_1 спірну квартиру, остання належала на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.05.2016, укладеного з ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_4 (том 1 а.с.191), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 1703 (том 1 а.с.167-168).

ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_5 належала на підставі заочного рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10.03.2016, яке набрало законної сили 29.03.2016 та ухвали того ж суду від 29.03.2016 року у цивільній справі № 189/305/16-ц (том 2 а.с.31-34), що підтверджується також п.1.3. договору купівлі-продажу квартири від 19.05.2016 (том 1 а.с.167).

Заочним рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10.03.2016 вирішено в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 перед ОСОБА_9 в розмірі 120000 гривень 00 копійок звернути стягнення на належну ОСОБА_6 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, загальною площею 36,5 кв.м., шляхом визнання права власності (том 2 а.с.31-34).

Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29.03.2016 виправлено описку в заочному рішенні Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10.03.2016 року, вказавши в тексті рішення вірне прізвище позивача: «ОСОБА_4» (том 2 а.с.47).

Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 06.04.2016 скасоване заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10.03.2016 (том 2 а.с.55) та в подальшому, ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 27.04.2016 залишено без розгляду позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_10 про стягнення суми боргу (том 2 а.с.69).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Предметом договору купівлі-продажу від 19.05.2016 є продаж однією стороною "продавцем" (ОСОБА_4, через свого представника ОСОБА_5.), другій стороні "покупцю" (ОСОБА_3.) квартири АДРЕСА_7.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи, що заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10.03.2016, яким визнано права власності за ОСОБА_4 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, скасовано на підставі ухвали Покровського районного суду Дніпропетровської області від 06.04.2016, то на момент укладання договору купівлі-продажу квартири від 19.05.2016, ОСОБА_4, від імені якої діяв ОСОБА_5, не мала правових підстав для укладання цього договору, оскільки не мала цивільних прав щодо вказаної квартири, тобто не була її власником.

За таких обставин, правочин купівлі-продажу спірної квартири від 19.05.2016 року між ОСОБА_4, від імені якої діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання зазначеного правочину недійсним судом не вимагається, що зазначено в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Тому, колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо визнання недійсним правочину купівлі-продажу спірної квартири від 19.05.2016 між ОСОБА_4, від імені якої діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, оскільки визнання недійсним нікчемного правочину судом не вимагається.

Оскільки відповідно до п.2 ч.2 ст.16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, необхідно розмежовувати поняття: «нікчемний правочин» та «оспорюваний правочин», бо кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів.

У п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Зі змісту роз'яснень вбачається, що звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту.

Звернення окремо з такою вимогою, без застосування наслідків недійсності правочину, є правом позивача, тому в разі пред'явлення такої вимоги вона підлягає розгляду з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину або відмови в цьому. Тобто в резолютивній частині рішення суду ця обставина констатується, а не вирішується як окрема вимога.

Наведена позиція узгоджується з правовою позицією ВСУ від 02.03.2016 у справі №6-308цс16.

Згідно зі ст. 12-13 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Слід зазначити, що позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження наявності спору з приводу виконання цього договору чи оспорювання відповідачем факту нікчемності укладеного договору №1753 від 19.05.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були відчужені після недійсного правочину.

У зв'язку з чим, позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 29.08.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, також не підлягає задоволенню, оскільки позивачем обраний спосіб захисту порушеного права, який не відповідає вимогам закону.

Оскільки позовні вимоги про визнання спадщини відумерлою, є похідними від вимог про визнання угод недійсними, їх розгляд у даному провадженні є передчасним.

При цьому, суд роз'яснює позивачу, що відмова у задоволенні вищезазначених позовних вимог не перешкоджає його зверненню до суду за захистом своїх прав, за їх наявності та доведеності останнім.

Виходячи із принципу змагальності сторін, закріпленому у ст.12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а тому суд вважає, що позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги та наявність права звернення саме з такими вимогами до відповідачів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішенню суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог Керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання правочинів недійсними та визнання спадщини відумерлою відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: