КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/4568/18-ц Головуючий у суді І інстанції Батрин О.В.
Провадження № 22-ц/824/1593/2018 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2018 року у справі запозовом ОСОБА_3 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю органу державної влади,

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, в якому просив стягнути з єдиного казначейського рахунку на його користь 34 361,86 грн. шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю органу державної влади.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що предметом його позову є відшкодування шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю органу державної влади, а саме Кабінету Міністрів України, оскільки останній у період з 26 жовтня 2014 року по 9 вересня 2015 року на порушення вимог абзацу 2 підпункту 1 пункту 13 розділу ХІІІ Закону № 1697-VІІ «Про прокуратуру» та підпункту 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» не виконав покладений на нього обов'язок щодо приведення його нормативно-правових актів в тримісячний строк у відповідність із цими законами, а саме не вніс зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці працівників апаратів судів. Шкода, завдана вищевказаною бездіяльністю, полягає в упущеній вигоді, тобто доходах, які б позивач отримав, якби відповідач своєчасно привів розміри посадових окладів працівників апаратів судів до вимог законодавства. Жодних вимог про вирішення публічно-правового спору ним не заявлялось у відповідності до вимог частини 5 статті 21 КАС України.

У відзиві на апеляційну скаргу, який подано представником Кабінету Міністрів України з порушенням строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, порушено питання про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Відзив Державної казначейської служби України на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що предметом заявленого позову є стягнення недоотриманої різниці заробітку (упущеної вигоди) позивача на посаді помічника судді Вінницького міського суду Вінницької області, що підпадає під ознаки публічної служби, а тому відповідно до вимог статтей 4, 19, 20 КАС України спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до статтей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особамає право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом.

Такі підстави визначено у статті 186 ЦПК України.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з пунктами 1, 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження, а також спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини 1 статті 4 КАС України).

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Разом з тим участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб'єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Таким чином, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається майнового права, зокрема упущеної вигоди, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін спору.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року в справі № 526/233/16-ц.

При цьому, предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка випливає із спірних матеріально-правових відносин, які виникли між ними. У цій справі матеріально-правові відносини між сторонами, тобто предмет позову - це відшкодування шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу державної влади, у вигляді доходу (заробітку), яких позивач міг одержати, працюючи на посаді помічника судді Вінницького міського суду Вінницької області.

Відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За положенням пункту 2 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Тобто, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказав, що завдані збитки полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав, а в тих доходах, які він недоотримав внаслідок порушення його цивільного права.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

В статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Отже, між сторонами виникли деліктні (позадоговірні) правовідносини, за якими, у випадку доведеності, наступає деліктна відповідальність, тобто позадоговірна відповідальність за цивільним правом, пов'язана із заподіянням майнової шкоди внаслідок цивільного правопорушення, у зв'язку з чим спір не має ознак адміністративного, а відтак підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Окрім того, згідно із частиною 2 статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз припису наведеної норми дає підстави для висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватись шкоди, завданої лише суб'єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднанні з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

В даному випадку позивачем було заявлено позов лише про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, з посиланням на правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах № 21-2916а16 від 26 липня 2017 року, № 21-1726а16 від 12 липня 2016 року та № 21-1488а16 від 13 липня 2016 року, в яких установлено неправомірність бездіяльності Кабінету Міністрів України відносно абзацу 2 підпункту 1 пункту 13 розділу ХІІІ Закону № 1697-VІІ «Про прокуратуру» та підпункту 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІ «Про забезпечення права на справедливий суд».

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. В рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Відповідно до вимог статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з'ясував всіх обставин, що мають процесуальне значення при вирішенні питання щодо предметної підсудності (юрисдикції) спору, не визначився з суб'єктним складом та характером спірних правовідносин, тому його ухвала про відмову у відкритті провадження у справі підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2018 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М. Кулішенко