КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №363/2757/15-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/2139/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії судової палати у цивільних справах - головуючого - судді Сержанюка А.С., суддів Іванової І.В., Матвієнко Ю.О., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 квітня 2018 року у справі за позовом прокурора Вишгородського району Київської області до Богданівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування з незаконного володіння земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

24 червня 2015 року прокурор Вишгородського району Київської області звернувся до суду із названим позовом, де просив визнати незаконним та скасувати рішення Богданівської сільської ради Вишгородського району Київської області №44 від 26 березня 2004 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», в частині надання земельної ділянки, площею 0,1961 га, ОСОБА_3,

визнати недійсним, виданий ОСОБА_1, державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_2,

витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,1961 га, для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_2 в с. Пилява, Вишгородського району, Київської області, на користь територіальної громади с. Пилява, в особі Богданівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що у ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні встановлено, що рішенням Богданівської сільської ради №44 від 26 березня 2004 року ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,10 га, та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,31 га, в с. Пилява, Вишгородського району, Київської області.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 17 липня 2006 року видано державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на дві земельні ділянки, а саме: на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_4, площею 0,1076 га, та на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_5, площею 0,1961 га, розташовані в с. Пилява, Вишгородського району.

Земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_5, площею 0,1961 га, для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2007 року продала ОСОБА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, а її спадкоємцем є ОСОБА_2.

На замовлення ОСОБА_1 було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо переоформлення державного акта на право власності на спірну земельну ділянку.

Під час огляду 14 травня 2015 року земельної ділянки, площею 0,1961 га, по АДРЕСА_1 встановлено, що на ній знаходиться недобудований будинок, який збудований на відстані 9 м. від урізу води затоки річки Тетерів.

Поруч з будинком розташоване гаражне приміщення та земельна ділянка, огороджена парканом.

Під час даного огляду головним спеціалістом Держсільгоспінспекції в Київській області встановлено, що будівельні роботи виконані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, а саме ведення особистого селянського господарства, тобто вбачається використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Також, Державною екологічною інспекцією у Київській області 08 травня 2015 року проведено позапланову перевірку за зверненням депутата Київської обласної ради, за результатами якої встановлено, що на земельній ділянці, площею 0,1961 га, яка належить на праві власності ОСОБА_1, проведено незаконне будівництво житлової забудови в прибережній захисній смузі річки Тетерів ( 34 м від урізу води ), чим порушено вимоги Земельного та Водного кодексів України.

У подальшому, було складено схему розташування земельної ділянки, площею 0,1961 га, та встановлено, що ця земельна ділянка розташована на відстані 3,04 м. від урізу води річки Тетерів та частково накладається на заплаву річки Тетерів.

Згідно положень ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються прибережні захисні смуги, правовий режим яких визначений ст.ст. 60-62 ЗК України та ст.ст. 1, 88-90 ВК України.

Прокуратурою встановлено, що рішенням Богданівської сільської ради №44 від 26 березня 2004 року ОСОБА_3 надано земельну ділянку, площею 0,1961 га, у власність для ведення особистого селянського господарства у межах прибережної захисної смуги річки Тетерів, у зв'язку із чим дане рішення прийнято усупереч вимог законодавства, так як порушено порядок зміни цільового призначення земель водного фонду на землі сільськогосподарського призначення.

Спірна земельна ділянка вибула з власності територіальної громади Богданівської сільської ради на підставі рішення ради №44 від 26 березня 2004 року, яке є незаконним та підлягає скасуванню в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,1961 га, оскільки під час прийняття рішення було допущено порушення законодавства.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог прокурора Вишгородського району Київської області відмовлено з посиланням на пропуск ним строків позовної давності.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, згідно рішення Богданівської сільської ради ІХ сесії ХХІУ скликання за №44 від 26 березня 2004 року ОСОБА_3 безкоштовно у приватну власність було передано земельну ділянку, площею 0,41 га, в т.ч. для будівництва, обслуговування житлового будинку - 0,10 га, а для ведення особистого підсобного господарства - 0,31 га.

Земельна ділянка розташована у с. Пилява Вишгородського району ( а.с. 11 т. 1).

На підставі даного рішення ОСОБА_3 було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 ( а.с. 13 т. 1 ).

Згідно відповіді архівного відділу Вишгородської районної державної адміністрації, у архівному відділ зберігаються виключно рішення Богданівської сільської ради без будь-яких додатків ( а.с. 113 т. 1 ).

Згідно рішення виконавчого комітету Богданівської сільської ради №6 від 27 січня 2004 року було затверджено матеріали технічної документації по складанню державних актів на право приватної власності на земельні ділянки громадянам с. Пилява, у т.ч. ОСОБА_3 ( а.с. 115 т. т. 1).

Матеріали технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право приватної власності на землю ОСОБА_3 містять викопіровку з плану меж Богданівської сільської ради, заяву ОСОБА_3 щодо виготовлення технічної документації та кадастровий план її земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_5 з визначеним каталогом координат окружної межі земельної ділянки, розміром 0,1961 га ( а.с. 138-160 т. 1 ), висновки відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства, Вишгородського районного відділу земельних ресурсів ( а.с. 161-162 т. 1 ).

Відповідно до ст. 186-1 ЗК України, в редакції яка була чинна на час прийняття рішення, було визначено, що для розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою, в районах та містах обласного значеннях, містах Києві та Севастополі функціонують постійно діючі комісії.

У разі погодження проектів землеустрою, що розробляється з метою вилучення, надання, зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення, водного фонду, до складу комісії залучаються відповідно представники територіальних органів лісового, водного господарств.

Документація із землеустрою, погоджена Комісією, вважається такою, що погоджена органами, представники яких входять до її складу.

У порушення даної вимоги законодавства, із технічної документації із землеустрою наданої ОСОБА_3 вбачається, що висновки відповідних представників територіальних органів водного господарства відсутні ( а.с. 140 т. 1 ).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 грудня 2007 року ОСОБА_3, в інтересах якої діяла ОСОБА_2, продала, а ОСОБА_1 - придбав земельну ділянку, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Пилява, надану для ведення особистого селянського господарства, площа якої складає 0,1961 га. ( а.с. 12 т. 1 ).

На підставі даного договору ОСОБА_1 було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, але з іншим кадастровим номером земельної ділянки ніж був в ОСОБА_3, а саме за номером НОМЕР_2 ( а.с 7 т. 1 ).

Із технічної документації із землеустрою щодо переоформлення державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1, виготовленої Товариством з обмеженою відповідальністю «Лідер Плюс», вбачається, що за заявою ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації ( а.с. 125 т. 1 ), було складена схема розміщення земельної ділянки ( а.с. 128 т. 1 ), розроблений кадастровий план ( а.с. 131 т. 1 ), з каталогом координат земельної ділянки ( а.с. 132 т. 2 ).

Також до документації долучено лише висновок управління земельних ресурсів у Вишгородському районі Київської області ( а.с. 137 т. 1 ), що також свідчить про порушення вимог ст.186-1 ЗК України, щодо необхідності долучення до даної документації відповідного висновку представників територіальних органів водного господарства.

Порядком визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою КМ України 08 травня 1996 року за №486, а також Порядком погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення ( викупу ), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року №434, визначено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлення у натурі меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення, надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України.

Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, у тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст.ст. 50-54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розмір встановлений законом.

Із наданих до суду документів, зокрема витягу з кримінального провадження за №0000228, також вбачається, що 12 травня 2015 року до ЄРДР було внесено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення ( а.с. 8 т. 1).

У межах даного кримінального провадження було проведено огляд місцевості від 14 травня 2015 року, під час якого було встановлено, що земельна ділянка, загальною площею 0,1961 га,, розташована в с. Пилява Вишгородського району, огороджена парканом та на ділянці розташований двоповерховий будинок та господарські споруди.

Дана будівля, згідно протоколу огляду від 14 травня 2015 року, розташована на відстані 30 метрів від берега прибережно-захисної смуги річки Тетерів ( а.с. 14-15 т. 1), до якого долучені фототаблиці ( а.с. 16-17 т. 1 ).

Аналогічна інформація міститься в протоколі огляду від 21 травня 2015 року, в якому також зазначено, що огляд проводився із залученням спеціаліста - геодезиста ОСОБА_4, який встановив, що фактичні координати, які вказані у технічній документації оглянутої земельної ділянки, належної ОСОБА_1, не відповідають місцю розташування земельної ділянки на підставі замірів ( а.с. 18-22 т. 1 ).

Порушення використання спірної земельної ділянки також були виявлені начальником Інспекційного відділу №2 Інспекційного управління №1 Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області Ковалем В.А. та зафіксовані в акті перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 08 травня 2015 року ( а.с. 25 т. 1 ).

Головним спеціалістом Держсільгоспінспекції в Київській області Семенюком І.Д. підчас огляду земельної ділянки, площею 0,1961 га, належної ОСОБА_1 в АДРЕСА_1, встановлено, що будівельні роботи виконані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети.

З вказаного вбачається використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, чим порушено вимоги ст.ст. 91, 103 Земельного кодексу України ( а.с. 27 т. 1 ), у зв'язку із чим було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 та притягнуто його до адміністративної відповідальності згідно постанови Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 10 червня 2015 року ( а.с. 27, 28 т. 1 ).

Відповідно до довідки №34 від 08 травня 2015 року старшого інспектора з охорони навколишнього природного середовища Київської області Коляди Н.І. на земельній ділянці, площею 0,1961 га, яка належить на праві власності ОСОБА_1, проведено незаконне будівництво житлової забудови в прибережній захисній смузі р. Тетерів ( 34 м. від урізу води ), чим порушено вимоги ст. ст. 60, 61 Земельного кодексу України та ст. ст. 88, 89 Водного кодексу України.

Загальна площа самовільно зайнятої земельної ділянки в прибережно-захисній смузі річки Тетерів становить 34 м х 19,96 м = 678,64 кв. м. або 0,068 га. ( а.с. 24 т. 1 ).

Таким чином, враховуючи наведене, на переконання апеляційного суду, місцевий суд обґрунтовано зазначив, що спірна земельна ділянка розташована на відстані менше, ніж 50 метрів від урізу води річки Тетерів, тобто належить до категорії земель водного фонду і у приватну власність передаватися не може, оскільки існування прибережних захисних смуг передбачене нормами закону ( ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України ), а відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Також, судом першої інстанції вірно зазначено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до ст. 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Відтак, заявлені позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування рішення Богданівської сільської ради №44 від 26 березня 2004 року, в частині надання земельної ділянки, площею 0,1961 га, ОСОБА_3, визнання недійсним державного акту серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 для ведення особистого селянського господарства, виданого на ім'я ОСОБА_1, витребування земельної ділянки із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади, знайшли своє підтвердження у судовому засідання і є обґрунтованими.

Разом з тим, як вбачається із змісту позовної заяви, 24 червня 2015 року прокуратурою пред'явлено позов в інтересах держави, як самостійним учасником судового процесу.

У відповідності до ч. 2 ст. 45 ЦПК України, в редакції на дату подачі позовної заяви, прокурор з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. При цьому прокурор повинен надати суду документи, які підтверджують неможливість громадянина самостійно здійснювати представництво своїх інтересів.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Згідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України у справі №6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року, порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як встановлено місцевим судом, перебіг позовної давності за вимогами прокурора почався, як зазначено в рішенні, у 2004 році і пов'язується він із датою надання земельної ділянки ОСОБА_3.

Суд же апеляційної інстанції, враховуючи презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, і прокурор не довів той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права в зазначений період часу, що випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, у нинішній редакції, погоджується із таким висновком.

В той час, як відповідачі довели ту обставину, що інформацію про порушення прокурор міг отримати раніше, а саме у встановлений судом першої інстанції строк, а ні ж той, що зазначає позивач у заявлених вимогах.

Крім того, слід прийняти до уваги, що контроль за використанням земельних ділянок і розпорядженнями ними, на той час, здійснювали органи Державного комітету України по земельних ресурсах.

Саме ці органи погоджували документацію із землеустрою та здійснювали реєстрацію державного акту.

Отже, про передачу спірної земельної ділянки у власність їм стало відомо від часу самої приватизації земельних ділянок.

Тому саме з цього часу починається перебіг позовної давності.

Зміни у законодавстві щодо покладення контролюючих функцій на інші органи державної влади не змінюють та не переривають цей строк.

Згідно положення про Державну інспекцію з контролю за використанням і охороною земель, затвердженим Кабінетом міністрів України від 25 грудня 2002 року №1958, положення «Про Державну інспекцію сільського господарства України», затвердженим указом Президента України від 13 квітня 2011 року №459/2011, зазначені контролюючі органи зобов'язані були виявляти та реагувати на порушення вимог земельного законодавства шляхом звернення до правоохоронних органів із доведенням факту порушення для подальшого належного реагування.

При цьому, ОСОБА_1 подав до суду заяву-клопотання, в якій просив застосувати строк позовної давності ( а.с. 85-87 т. 1 ).

Строк позовної давності за вимогами прокурора за даними вимогами, враховуючи наведене, сплинули у 2004 року, тоді як позов пред'явлено до суду 24 червня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України є, і як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, підставою для відмови у позові.

Відсутність вказівки у рішенні суду дати та місяця початку перебігу строку позовної давності у рішенні суду, з точки зору суду другої інстанції, не свідчить про невиконання місцевим судом вимог чинного законодавства з цього приводу, оскільки це не суперечить положенням ст. 123 ЦПК України, згідно якої перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язується його початок.

Відтак, місцевим судом вірно зазначено, що під час судового розгляду ОСОБА_1 заявлено клопотання про застосування позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності не встановлено, а сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у позові, а тому суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відтак, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову на підставі ст. 19 Конституції України, ст.ст. 256, 257, 261, 267, 268, 388 ЦК України, ст.ст. 19-21, 58-61, 83, 84, 91, 103, 125, 126, 152, 153, 155, 173, 186-1, 187, 188 ЗК України, ст.ст. 3, 4, 88, 89 ВК України, ст. 13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

А тому, доводи першого заступника прокурора Київської області про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 256, 261, 263, 330, 344, 387, 658 ЦК України, 76, 81, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 59, 61, 83, 84 ЗК України, ст. 88 ВК України, п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги і спростовуються зазначеними доказами по справі.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що закон пов'язує початок перебігу позовної давності не з моменту поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону, суд повинен встановити дату коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, прокуратура дізналася про порушення допущені при прийнятті Богданівською сільською радою рішення №44 від 26 березня 2004 року лише у ході проведення досудового розслідування - 12 травня 2015 року, матеріали справи не містять будь-яких доказів інформування сільською радою органів прокуратури про прийняття оскаржуваного рішення, строк позовної давності до вимог про витребування законним власником майна з незаконного володіння не застосовується, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, також не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції і не спростовують висновок місцевого суду про необґрунтованість заявлених вимог за спливом строку позовної давності, а відтак - не є правовою підставою для задоволення як позовних так і апеляційних вимог.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Доводи відзиву ОСОБА_2 ( а.с. 250-254 т. 2 ), зокрема, про те, що позивач не заявив та не доповнив свої позовні вимоги в частині того, в особі якого органу держави він представляє інтереси, прокурор звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, з точки зору другої інстанції та в силу викладеного, спростовують доводи апеляційної скарги з цього приводу.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 квітня 2018 року у справі за позовом прокурора Вишгородського району Київської області до Богданівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування з незаконного володіння земельної ділянки - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: І.В. Іванова

Ю.О. Матвієнко