Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1858/18 Головуючий у 1-й інстанції: Махіборода Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням державного виконавця Орджонікідзевського відділу ДВС Запорізького міського управління юстиції про тимчасове обмеження громадянина-боржника ОСОБА_3 виїзду за межі України,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2013 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2013 року державний виконавець Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх обовязків. Подання мотивовано тим, що 12.06.2002 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя постановлено рішення № 2-2177/2002 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частки всіх видів його заробітку, але не менше ? частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян, починаючи з 13.03.2002 року і до повноліття. Виконавчі листи знаходяться на виконанні Орджонікідзевського ВДВС та по ним 23.04.2012 року відкрито виконавче провадження. Боржником рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя не виконується, станом на 01.12.2013 року сума заборгованості становить 122 місяці, за викликами державного виконавця не зявляється, на вимоги останнього погасити заборгованість не реагує.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2013 року подання державного виконавця Орджонікідзевського ДВС Запорізького міського управління юстиції задоволено. Тимчасово обмежено громадянина-боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх обовязків по виконанню рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.06.2002 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що жодної кореспонденції від державного виконавця не отримував, від виконання судового рішення не ухилявся. Вважає, що державним виконавцем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту його ухилення від сплати аліментів, не вжиті усі передбачені законом заходи до примусового виконання судового рішення. Просить ухвалу суду скасувати, і постановити нову про відмову у задоволенні подання.

У відзиві на апеляційну скаргу Вознесенівський ВДВС зазначає, що на теперішній час в провадженні виконавчої служби знаходиться зведене виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на користь ОСОБА_4 та на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання трьох дітей. Судові рішення не виконуються, станом на 18.03.2018 року сума боргу на користь ОСОБА_4, яка змінила прізвище на Кузьминська, становить 96 666, 98 грн., на користь ОСОБА_6 11 092 грн. Вважає, що підстав для скасування ухвали про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон не має.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (в редакції Закону на час ухвалення оскаржуваного рішення) питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

За змістом ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону на час ухвалення судового рішення) державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, установлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Стаття 6 вказаного Закону визначає підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон. Пунктом 5 ч. 1 ст. 6 даного Закону передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина за кордон ухилення від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань (в редакції Закону із змінами, внесеними згідно із Законом N 2677-VI від 04.11.2010).

Частиною 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачалося право державного виконавця у процесі здійснення виконавчого провадження на перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, безперешкодний вхід до приміщень, що належать боржникам, накладення арешту на майно боржника, його вилучення та реалізацію в установленому законодавством порядку. Здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими законами.

Зокрема, п. 18 ч. 3 ст. 11 даного Закону було передбачено право державного виконавця у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Як вбачається із матеріалів справи, на примусовому виконанні Орджонікідзевського ВДВС, правонаступником якого є Вознесенівський ВДВС, з квітня 2012 року знаходилося судове рішення від 12.06.2002 р. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі ? частки всіх видів заробітку, починаючи з 13.03.2002 року і до повноліття дитини.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 24.08.2013 р відомості про речові права на нерухоме майно на імя ОСОБА_3 відсутні.

З квітня 2012 року державним виконавцем пять разів надсилалися боржникові вимоги зявитися до виконавчої служби для надання пояснень про причини несплати аліментів, про місце роботи, про належне майно, на яке можливо звернути стягнення, які боржником ігнорувалися .

Державним виконавцем тричі було здійснено вихід за адресою реєстрації боржника, відповідно до актів від 19.12.2012р., 05.06.2013р., 02.12.2013 р. двері ніхто не відчинив, потрапити у будинок не виявилося можливим.

Об'єктивних даних про те, що боржником вживалися активні заходи для виконання судового рішення, вносилися будь-які платежі на утримання неповнолітньої дитини, тощо, матеріали справи не містять.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на час постановлення оскаржуваної ухвали розмір боргу на користь ОСОБА_4 становив 128 місяців на суму 42 000 грн., станом на березень 2018 року сума заборгованості складає 95 666, 98 грн.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про ухилення божника від виконання зобов'язань, покладених на нього судовими рішеннями, що за змістом ст. 6 ч.1 п.5 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» являється достатньою підставою для тимчасових обмежень боржника у праві виїзду з України за кордон.

Вказаним обставинам суд першої інстанції дав належну оцінку і постановив ухвалу у відповідності з вимогами норм процесуального і матеріального права.

Посилання боржника на порушення судом норм процесуального права, розгляд справи без його участі являються безпідставними, оскільки ч.2 ст.377-1 ЦПК України передбачався розгляд таких справ без виклику чи повідомлення сторін тільки за участю державного виконавця.

Доводи апеляційної скарги про те, що боржнику не було відомо про судове рішення 2002 року про стягнення з нього аліментів, що він постійно працював і з його заробітної плати регулярно проводилися утримання, є неспроможними.

Як вбачається із зібраних у справі письмових доказів, копія постанови про відкриття виконавчого провадження надсилалася боржникові в установленому законом порядку. Боржник не міг не знати про свій обовязок з утримання неповнолітньої дитини за судовим рішенням з 2002 року. Належних і допустимих доказів на підтвердження регулярної сплати аліментів суду апеляційної інстанції боржником не надано.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції. Ухвала є законною та обґрунтованою, постановлена з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2013 року по цій справі залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: