П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 756/16920/14-ц

Номер провадження № 22-ц/824/875/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В.В., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 червня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Васалатія К.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про солідарне стягнення грошових коштів у сумі 12 030 грн., а також просила вирішити питання про стягнення судових витрат.

Позовні вимоги мотивувала тим, що наприкінці серпня 2014 року нею в мережі «Інтернет» на сайті «football.Sport.ua» було прочитано інформацію про організацію ОСОБА_3 туру з 13 листопада 2014 року до 18 листопада 2014 року на відбірковий матч національних збірних з футболу в межах Євро-2016 Люксембург-Україна. Ціна туру відповідно до програми складала 350 євро на одну людину без врахування ціни на футбольний матч. Організатор повідомив, що здійснює візову підтримку, що узгоджувалось з рекламним повідомленням на відповідному сайті, крім того, попередив, що у вартість ціни туру вже входить його винагорода.

09 вересня 2014 року позивач через банківське відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» перерахувала кошти в розмірі 5 200 грн. 00 коп., що еквівалентно 300 євро, на банківську карту НОМЕР_1, яка була зазначена ОСОБА_3 під час електронної переписки (ОСОБА_3 повідомив про отримання грошових коштів). Наступний платіж через термінал ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 6 830 грн. 00 грн., що еквівалентно 350 євро, було здійснено позивачем 26 вересня 2014 року. Відповідач 1 отримав вказані кошти.

Як вбачається із повідомлення відповідача, інформації із сайту візового центру Бельгії, документи для отримання візи ОСОБА_3 подав 16 жовтня 2014 року. Проте позивач вчасно візу не отримала, у зв'язку з чим не здійснила поїздку в тур. Між сторонами, як стверджує позивач, фактично склались правовідносини, що притаманні договору про туристичне обслуговування, але відповідачі не надали обіцяних послуг щодо туру, не повернули сплачені кошти, чим порушили права позивача.

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за організацію поїздки в розмірі 3 189 грн. 60 коп., а також судового збору.

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась із заявою про збільшення розміру позовних вимог та уточнення підстав заявленого позову, у якій просила суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь грошові кошти в сумі 15 378 грн. 79 коп. та вирішити питання про стягнення судових витрат.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 04 вересня 2015 року (том І а.с.130-131) позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості - залишено без розгляду.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 вересня 2015 року (том І а.с.135-137) у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення коштів, відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2016 року (том І а.с.175-177) апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 вересня 2015 року - залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ від 25 січня 2017 року (том І а.с.209-211) касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2016 року - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулась із заявою про збільшення розміру позовних вимог, у якій просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь грошові кошти в сумі 21 339 грн. 24 коп., а також просила вирішити питання про стягнення судових витрат.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 червня 2018 року (том ІІ а.с.10-12) у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 03 липня 2018 року ОСОБА_2 вперше подала апеляційну скаргу. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2018 року апеляційну скаргу повернуто скаржнику без розгляду на підставі п.п.15.5 п.15 Перехідних положень ЦПК України.

ОСОБА_2 вдруге звернулась з апеляційною скаргою, у якій просила рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 червня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та вирішити питання про стягнення судових витрат.

Апеляційну скаргу мотивувала, зокрема, тим, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, крім того, суд невірно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Так, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов невірного висновку, що переписка, яка відбувалась між позивачем та відповідачем ОСОБА_3, була перемовинами сторін, а не договором. Разом з тим, судом не надано належну оцінку тим обставинам, що такі перемовини закінчились домовленістю про організацію ОСОБА_3 поїздки позивача з чоловіком на футбольний матч у Люксембург, про що свідчить перерахування позивачем та отримання відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 12 030 грн. у якості оплати вартості туру, яка була розрахована відповідачем, з урахуванням, у тому числі, його власних інтересів. Таким чином, між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 склалися фактичні договірні правовідносини.

Оскільки фактично позивач з чоловіком не потрапили у тур не з їхньої волі та не з їхньої вини, то авансові кошти ОСОБА_3 підлягають поверненню.

Документи на бронювання готелів та квитків на транспорт, а також часткова передоплата на групу туристів, яка поїхала в супроводі ОСОБА_3, не може вважатися належним доказом, що дані грошові кошти були сплачені саме за позивача та її чоловіка, оскільки оплата в готелях здійснюється по факту заселення, а квитки на транспорт можуть бути враховані, якщо вони іменні. Тягар доказування закон покладає, в даному випадку, на відповідача ОСОБА_3 А у разі, якщо він не вів бухгалтерію і не може довести фактичні витрати належними доказами, останній має повернути отриману ним суму у повному обсязі.

Проте, вищенаведеного суд першої інстанції не врахував. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що через мережу «Інтернет» ОСОБА_3, як фізична особа, здійснював допомогу в організації подорожі за кордон на відбірковий матч національної збірної України з футболу з 13 листопада 2014 року до 18 листопада 2014 року; перераховані позивачем 12 030 грн. ОСОБА_3 були витрачені для придбання на ім'я позивача та її чоловіка квитків для авіа перельоту, квитків на футбольний матч, а відтак безпідставно не присвоєні; письмовий договір про надання туристичних послуг між сторонами не укладався, відсутні докази щодо досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору; позивачем не доведено факту укладення між сторонами договору про туристичне обслуговування в усній формі, що між ними взагалі наявні договірні правовідносини.

Разом з тим, поза увагою суду залишились ті обставини, що у будь-якому випадку ОСОБА_3 мав повернути сплачені позивачем грошові кошти за умови відсутності належних підтверджуючих документів про їх витрати у відповідності до витрат, передбачених програмою туру, який організував відповідач. Надані відповідачем документи про бронювання та резервацію місць у готелях не є належними доказами, що підтверджують здійснення оплати. Сам по собі факт бронювання не свідчить про перерахування саме коштів позивача.

Судом першої інстанції не перевірено та не надано оцінку наданим відповідачем доказам про фактичну та реальну сплату ним послуг проживання у готелях та витрат на придбання квитків на переміщення між Європейськими країнами. Крім того, суд не звернув увагу на зміст наданої позивачем переписки з відповідачем ОСОБА_3, у якій останній вказує, що оплатив квитки на футбол на всю групу, придбав квитки на рейс Київ-Будапешт та забронював місця в готелях. Тобто, суд без перевірки ототожнив поняття «оплатив» і «забронював».

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2018 року, зокрема, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2018 року закінчено підготовчі дії, справу призначено до розгляду у судове засідання з повідомленням учасників справи.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29 грудня 2017 року №452/2017 постановлено, зокрема, ліквідувати Апеляційний суд міста Києва. На виконання вимог Закону, Апеляційним судом міста Києва передано дану справу до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2018 року, справу призначено судді-доповідачу Вербовій І.М. Судді, які входять до складу колегії: Вербова І.М. - головуючийсуддя, судді: Саліхов В.В., Шахова О.В.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2018 року дану справу прийнято до розгляду, призначено у відкритому судовому засіданні на 07 листопада 2018 року о 10 год. 15 хв.

Так, до суду апеляційної інстанції учасники справи та/або їх представники не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, завчасно, шляхом направлення судових повісток-повідомлень рекомендованою поштовою кореспонденцією, у зв'язку з чим на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглянути справу без їх участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та співставленні, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наприкінці серпня 2014 року позивачем в мережі «Інтернет» на сайті «football.Sport.ua» було прочитано інформацію про організацію відповідачем ОСОБА_3 туру з 13 листопада 2014 року до 18 листопада 2014 року на відбірковий матч національних збірних з футболу в межах Євро-2016 Люксембург-Україна. Ціна туру відповідно до програми складала 350 євро на одну людину без врахування ціни на футбольний матч. Організатор повідомив, що здійснює візову підтримку, що узгоджувалось з рекламним повідомленням на відповідному сайті, крім того, попередив, що у вартість ціни туру вже входить його винагорода (том І а.с.10-11, 13-14).

Також, встановлено та не заперечувалось сторонами у суді першої інстанції, що 09 вересня 2014 року позивач через банківське відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» перерахувала кошти в розмірі 5 200 грн. 00 коп., що еквівалентно 300 євро, на банківську карту НОМЕР_1, яка була зазначена ОСОБА_3 під час електронної переписки (ОСОБА_3 повідомив про отримання грошових коштів). Наступний платіж через термінал ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 6 830 грн. 00 грн., що еквівалентно 350 євро, було здійснено позивачем 26 вересня 2014 року. Відповідач 1 отримав вказані кошти (том І а.с.15-19, 26).

Відповідач ОСОБА_3 отримав вищевказані грошові кошти та витратив їх на придбання квитків для позивача та її чоловіка на авіапереліт та відбірковий матч національних збірних з футболу.

Як вбачається з повідомлення відповідача та інформації із сайту візового центру Бельгії, документи для отримання візи відповідач 1 подав 16 жовтня 2014 року, проте позивач вчасно візу не отримала, у зв'язку з чим не здійснила поїздку на футбольний матч.

З матеріалів справи також вбачається, що письмовий договір про надання туристичних послуг між сторонами по справі не укладався, відсутні докази щодо досягнення згоди про всі істотні умови договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту укладення між сторонами договору про туристичне обслуговування в усній формі та що між ними взагалі наявні договірні правовідносини.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, у відповідності до ст. 20 Закону України «Про туризм» за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов'язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов'язується оплатити його. Туроператор або турагент вправі відмовитися від виконання договору лише за умови повного відшкодування замовникові збитків, підтверджених у встановленому порядку та заподіяних внаслідок розірвання договору, крім випадку, якщо це відбулося з вини туриста.

До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно бути виконано належним чином та в установлений строк.

При цьому до договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом.

Договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій чи електронній формі відповідно до закону.

У договорі на туристичне обслуговування зазначаються істотні умови договору: строк перебування у місці надання туристичних послуг із зазначенням дат початку та закінчення туристичного обслуговування; характеристика транспортних засобів, що здійснюють перевезення, зокрема їх вид і категорія, а також дата, час і місце відправлення та повернення (якщо перевезення входить до складу туристичного продукту); готелі та інші аналогічні засоби розміщення, їх місце розташування, категорія, а також строк і порядок оплати готельного обслуговування; види і способи забезпечення харчування; мінімальна кількість туристів у групі (у разі потреби) та у зв'язку з цим триденний строк інформування туриста про те, що туристична подорож не відбудеться через недобір групи; програма туристичного обслуговування; види екскурсійного обслуговування та інші послуги, включені до вартості туристичного продукту; інші суб'єкти туристичної діяльності (їх місцезнаходження та реквізити), які надають туристичні послуги, включені до туристичного продукту; страховик, що здійснює обов'язкове та/або добровільне страхування туристів за бажанням туриста, інших ризиків, пов'язаних з наданням туристичних послуг; правила в'їзду до країни (місця) тимчасового перебування та перебування там; вартість туристичного обслуговування і порядок оплати; форма розрахунку.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (стаття 901 ЦК України).

Відповідно до статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, установлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Провівши аналіз норм матеріального права, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та співставленні, колегія суддів дійшла висновку, що дійсно позивач не довела в ході розгляду даної справи факту укладення між нею та відповідачем договору про туристичне обслуговування в усній формі та наявності між сторонами договірних правовідносин.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що інтернет-переписка між сторонами є лише перемовинами щодо організації спільної поїздки, а тому доводи скаржника про те, що між сторонами склались фактичні договірні відносини є безпідставними та не підтвердженими належними доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 у будь-якому випадку мав повернути сплачені позивачем кошти є необґрунтованими, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що відповідач отримав грошові кошти від позивача у відповідному розмірі та витратив їх на придбання квитків для позивача та її чоловіка на авіапереліт та відбірковий матч національних збірних з футболу.

Відповідач у суді першої інстанції (його представник) не заперечував проти отримання грошових коштів від позивача, які були витрачені відповідачем на придбання авіаквитків позивачу та її чоловіку, бронювання місць в готелях та придбання квитків на футбольний матч.

Позивачем в ході розгляду справи не надано належних доказів тим обставинам, що між сторонами укладався договір, а також, що відповідач взагалі брав на себе відповідальність за відмову у видачі візи та давав будь-які гарантії щодо видачі візи.

Інші доводи скаржника, наведені у апеляційній скарзі, не дають підстав вважати оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм процесуального права та правильним застосування норм матеріального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 червня 2018 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 08 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: В.В. Саліхов

О.В. Шахова