Провадження 22ц/4812/19/18 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

11 грудня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області у складі судді Волкової О.І. від 27 березня 2018 року, у справі № 486/425/17, за позовом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ( далі - ДП НАЕК «Енергоатом») звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позивач зазначав, що 22.05.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

В період придбання спірної квартири ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, тому позивач вважає вказана квартира є спільним сумісним майном.

27.05.2010 року ДП НАЕК «Енергоатом» надало ОСОБА_2 безвідсоткову цільову позику у розмірі 200000 грн. строком до 01 листопада 2020 року для придбання вказаної квартири.

З метою забезпечення виконання умов договору безвідсоткової цільової позики 16 липня 2010 року між ДП НАЕК «Енергоатом» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку вказану вище квартиру.

Починаючи з квітня 2016 року ОСОБА_2 припинив щомісячно погашати безвідсоткову цільову позику, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 88 000 грн.

Посилаючись на наведене, позивач у рахунок погашення заборгованості за вказаним договором в розмірі 88 000 грн. та 3 547 грн. 28 коп. пені за несвоєчасне погашення заборгованості, просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження» з початковою ціною продажу предмета іпотеки у розмірі 200 000 грн., зняти заборону на її відчуження та виселити з квартири відповідачів.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27 березня 2018 року в позові ДП НАЕК «Енергоатом» відмовлено.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову вказав на те, що матеріали справи не містять, а ні поштового повідомлення про вручення іпотекодавцю листа - вимоги щодо сплати заборгованості, а ні підтвердження про вручення вказаної вище вимоги. Крім того, позивач не надав доказів вартості предмету іпотеки, що позбавляє оцінити співмірність та обгрунтованість позовних вимог.

У травні 2018 року ДП НАЕК «Енергоатом» оскаржило це рішення в апеляційному порядку, посилаючись на порушення матеріального і процесуального закону судом першої інстанції, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Зокрема, апеляційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції не врахував положення ст. 7 Закону України «Про іпотеку» та залишив поза увагою, що вартість предмета іпотеки встановлена самим іпотечним договором.

Крім того, відсутність доказів отримання відповідачем листа - вимоги щодо сплати заборгованості не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися до суду у будь - який час за захистом своїх порушених прав.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не вказав вартість предмета іпотеки, за якою він просить звернути стягнення на предмет іпотеки, тому не доведено, що заявлені вимоги є співмірними із залишком боргу.

Крім того, в матеріалах справи відсутні підтвердження про отримання ОСОБА_2 письмової вимоги щодо сплати заборгованості.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна.

Як встановлено судом, 22 травня 2010 року ОСОБА_2, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу квартири. За вказаним договором ОСОБА_2 з відстроченням платежу та відкладальною умовою купив у ОСОБА_4 у власність квартиру АДРЕСА_1.

27 травня 2010 року ДП НАЕК «Енергоатом» надало ОСОБА_2 безвідсоткову цільову позику для придбання зазначеного житла у розмірі 200 000 грн.

За умовами договору безвідсоткової цільової позики ОСОБА_5 зобов'язався повернути всю отриману ним позику ДП НАЕК «Енергоатом» до 01 листопада 2020 року, сплачуючи щомісячно по 1 600 грн.

16 липня 2010 року між ОСОБА_2 та ДП НАЕК «Енергоатом» укладено договір, за умовами якого з метою забезпечення виконання договору про надання безвідсоткової цільової позики, вказану квартиру було передано в іпотеку позикодавцю.

У пункті 4 договору іпотеки вартість предмета іпотеки сторонами визначена в розмірі 200 000 грн.

Через неналежне виконання позичальником умов договору безвідсоткової цільової позики виникла заборгованість перед ДП НАЕК «Енергоатом» у розмірі 91 547 грн. 28 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 88 000 грн. та 3 547 грн. 28 коп. пені за несвоєчасне погашення заборгованості.

23 червня 2016 року позивачем направлено ОСОБА_2 повідомлення про наявність у останнього заборгованості за договором безвідсоткової цільової позики в сумі 88 000 грн.

Також, 25 січня 2017 року позивач направив ОСОБА_2 вимогу про погашення заборгованості за договором від 27 травня 2010 року, повідомлено про наявність заборгованості та на підставі п. 4.4 договору запропоновано достроково виконати боргові зобов'язання позичальника за договором у термін до 07 лютого 2017 року.

08 лютого 2017 року ДП НАЕК «Енергоатом» повторно направив ОСОБА_2 вимогу про дострокове погашення заборгованості протягом 35 календарних днів з дати отримання цієї вимоги та на підставі п. 4.4 договору, ст. 35 Закону України «Про іпотеку» зазначено про те, що у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте вимога виконана не була й заборгованість за договором не погашена.

22 січня 2018 року ОСОБА_2 помер.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 25 вересня 2018 року в якості правонаступника відповідача ОСОБА_2 залучено ОСОБА_3

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Отже підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

За змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Так, Велика Палата Верхового Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року № 14-11цс18 дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Посилаючись на те, що позивач не надав оцінки іпотечного майна, для можливості встановлення співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна як на підставу відмови у позові, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вартість предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 визначена в іпотечному договорі і становить 200 000 грн.

Таким чином, матеріали справи містять погоджену між іпотекодавцем та іпотекодержателем у розумінні частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціну продажу предмета іпотеки, що за відсутності інших наданих сторонами доказів є достатнім для виконання судом вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» щодо встановлення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

До того ж, частиною третьою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Отже, законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як не співмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Зазначене положення може враховуватися лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року № 6-340цс15.

На зазначені положення закону суд першої інстанції уваги не звернув; не врахував, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону та дійшов помилкового висновку про відмову в позові із вказаних підстав.

Крім того, згідно з положеннями статей 33, 35 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Однак ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що положення частини 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Аналогічні роз'яснення наведено й в п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де зазначено, що невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Проте зазначені положення законодавчих актів та обставини справи, суд першої інстанції не врахував та відмовив у задоволенні позову у зв'язку з відсутністю доказів про отримання відповідачем вимоги банку, передбаченої ст. 35 Закону України «Про іпотеку». При цьому не звернув уваги, що не отримання письмової вимоги про дострокове погашення заборгованості не перешкоджає іпотекодержателю звернутися до суду для вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи, що позичальник не виконав належним чином взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, які забезпечені іпотекою, а тому відповідно до положень статті 12 Закону України «Про іпотеку» у позивача виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 16 липня 2010 року, а саме - квартиру № 49, що знаходиться в будинку за № 17, розташованому по проспекту Леніна (нині проспект Незалежності) в м. Южноукраїнську Миколаївської області, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22 травня 2010 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Рихальською О.В. за реєстровим № 1592 шляхом продажу за початковою ціною у розмірі 200 000 грн. що визначена договором іпотеки від 16 липня 2010 року, на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, для задоволення грошових зобов'язань за договором безвідсоткової цільової позики № 191/10 від 27 травня 2010 року перед ДП НАЕК «Енергоатом» в сумі 91 547 грн. 28 коп.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене у рішенні суду.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, частин першої, другої статті 39, частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 19 квітня 2017 року № 6-3057цс16).

Враховуючи, що іпотечне житло було придбане за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, тому є підстави для задоволення позову ДП НАЕК «Енергоатом» про виселення ОСОБА_3 із спірної квартири.

Щодо зняття заборони на відчуження іпотечного майна, то ці вимоги є похідними від погашення позики (кредиту) та припиненню іпотечного договору (ст. 74 Закону України «Про нотаріат») і разі придбання (передачі) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки, державна реєстрація припинення іпотеки проводиться на підставі заяви державного виконавця (ч. 9 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Отже, оскільки існує законодавчо визначений порядок припинення обтяження іпотечного майна, тому в цій частині колегія не вбачає підстав для задоволення позову.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини, у зв'язку з чим, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, наявним у ній доказам, що відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового рішення, яким позов ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» слід задовольнити частково.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_3 на користь ДП НАЕК «Енергоатом» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3053 грн. 21 коп. за подачу позовної заяви та 4 580 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27 березня 2018 року, скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 16 липня 2010 року, а саме - квартиру № 49, що знаходиться в будинку за № 17, розташованому по проспекту Леніна (нині проспект Незалежності) в м. Южноукраїнську Миколаївської області, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22 травня 2010 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Рихальською О.В. за реєстровим № 1592 шляхом продажу за початковою ціною у розмірі 200 000 грн., що визначена договором іпотеки від 16 липня 2010 року, на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, для задоволення грошових зобов'язань за договором безвідсоткової цільової позики № 191/10 від 27 травня 2010 року передДержавним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в сумі 91 547 грн. 28 коп. (дев'яносто одна тисяча п'ятсот сорок сім гривень двадцять вісім копійок).

Виселити ОСОБА_3 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 з квартири АДРЕСА_1

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» 7 633 грн. 21 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 12.12.2018 р.