ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/789/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2018 р.

Петриківський райсуд Дніпропетровської області у складі головуючої судді Іщенко І.М. при секретарі Клисак Н.Г. за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики

В С Т А Н О В И В

3 серпня 2017 року до суду звернувся ОСОБА_3 із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, в якому зазначив що 1 квітня 2009 року із відповідачем був укладений договір позики, відповідно якого він передав ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 500 000 євро під

11 % річних. 15.04.2009 року відповідач підписав нотаріальну засвідчену заяву і отримав від нього вказану суму грошей.

У визначені договором строки відповідач позику не повернув, між ними постійно проводились переговори з питань погашення позики, було частково погашена позика, але станом на день звернення до суду, залишилась значна суму непогашеного боргу.

03.09.2015 року позивач по усній домовленості передав відповідачу 382 464 доларів США, але стягнення вказаної суми є предметом окремого позову до суду і станом на 08.09.2015 року сумарний розмір заборгованості склав 719 496 доларів США.

Враховуючи, що відповідач не сплачує заборгованість по вказаним договорам позики, позивач вважає стягнути із нього на свою користь решту заборгованості , яка складає 337 032 доларів США ( 719 496,00 -382 464,00 ), що за курсом НБУ на день подачі позову складає 8 713 894,95 грн, нараховані проценти в період з вересня 2015 року до липня 2017 року що становить 1 342 811,18 грн. Позивач просить стягнути борг із відповідача за договором позики на загальну суму 10 056 706,13 грн, а також судові витрати на адвокатів.

13 квітня 2018 року представник позивача в судовому засіданні уточнила позовні вимоги , просить суд стягнути із відповідача на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 337 032,00 доларів США, проценти за його користування в розмірі 51 936,63 доларів США, а всього 388 968, 63 доларів США.

Представник позивача ОСОБА_1 в суді позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснивши що 1.04.2009 року між сторонами був укладений договір позики грошових коштів і ОСОБА_4 отримав 500 000 євро від ОСОБА_3, повинен був повернути до 31.12.2010 року, але цього не зробив,

строк повернення позики між сторонами був продовжений за усною домовленістю і тому строк позовної давності на її погляд до цього часу не закінчився. Відповідач частково сплатив позивачу грошові кошті за вказаним договором, але на яку саме суму повернутий борг пояснити і надати докази не може.

Представник позивача послався на усний договір позики від 3.09.2015 року коли ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 382 464 доларів США , але стягнення цієї заборгованості розглядається в іншому суді. Вважає що вказані вимоги про повернення позики по двом договорам є повязаними між собою , заборгованість по цим договорам позики становить 388 968,63 доларів США яка складається із 337 032 доларів США та процентами за користування позикою в розмірі 51 936 доларів США яку необхідно стягнути із відповідача на користь позивача.

Заперечує проти застосування строків позовної давності, просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечував проти позовних вимог ОСОБА_3 , пояснивши що договір позики грошових коштів на суму 500 000 євро був укладений між сторонами 1.04.2009 року, які отримав ОСОБА_4 і сторонами був чітко оговорена строк дії договору до 31 грудня 2010 року . Відповідач повернув заборгованість позивачу в повному обсязі. Спір по іншому договору позики грошових коштів укладений 3.09.2015 року між сторонами розглядається в іншому суді і не має відношення до договору позики від 1.04. 2009 року. Загальний строк позовної давності звернення до суду у позивача сплинув і тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Заслухавши представника позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

В суді були встановлені наступні факти та юридичні правовідносини.

1 квітня 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір про позику предметом якого була грошова сума у розмірі 500 000 євро, що є еквівалентом 5 110 000 грн, яку отримав від ОСОБА_3 позичальник ОСОБА_4 в повному обсязі, що вказано в договорі п.1 . Строк дії договору був узгоджений між сторонами з 01 квітня 2009 року по 31 грудня 2010 року і зазначені обставини не заперечувались представниками сторін в суді ( а.с.8 т.1) .

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року за № 661/2329/16-ц, в Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63цс13.

Договір позики укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 1 квітня 2009 року за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною угодою, з якого дійсно вбачається факт отримання відповідачем в борг грошової суми в розмірі 500 000 євро , дата його отримання із зобов'язанням повернення позики в строк до 31 грудня 2010 року.

Розписки від позивача про повернення йому заборгованості по договору позики від 1.04.2009 року грошових коштів або інші докази : переводи, квитанції, чеки тощо сторонами в суд не надано і тому суд приходить до висновку , що обґрунтованісті позовних вимог ОСОБА_3, так як порушено право та законний інтерес на повернення йому грошових коштів.

5 березня 2018 року на підготовчому судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності ( а.с.31 т.2).

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторін у спору, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спору, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до розяснень викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 « Про судове рішення у цивільний справі», установивши, що строк для звернення до суду з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з тих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Пунктом першим статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Як вбачається із доказів по справі, позивач знав про порушення свого цивільного права з 31.12.2010 року, але звернувся до суду за захистом своїх прав по грошовому зобовязанню тільки 3.08.2017 року

Посилання представника позивача ОСОБА_1 про те, що письмовий договір позики від 03.09.2015 року та усний договорі позики від 01.09.2009 року укладені між позивачем і відповідачем є повязаними і однорідними, а тому строк позовної давності не сплинув, суд до уваги не приймає, так як спір щодо заборгованості по договору позики від 3.09.2015 року не являється предметом спору в цьому суді , а розглядається в іншому суді (а.с.15 т.1 ), рішення по якому не винесено до цього часу і зазначені обставини не заперечували представники сторін в суді.

За вказаних обставинах суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 01.04.2009 року , оскільки встановлено, що ОСОБА_3 пропущено строк позовної давності звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів..

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 76, 81, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 253, 256, 257, 261, 267 ЦК України , суд

В И Р І Ш И В

В позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржено на протязі 30 днів в Апеляційний суд Дніпропетровської області з дня його оголошення.

Суддя: ОСОБА_5