У Х В А Л А

19 квітня 2018 року
м. Київ
Справа № 760/463/16-ц
Провадження № 14-126цс18
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Лященко Н.П.,
суддів Антонюк Н.О., Бакуліної С.В., Британчука В.В., Гудими Д.А., Данішевської В.І., Золотнікова О.С., Князєва В.С., Лобойка Л.М., ОСОБА_1 , Рогач Л.І., Саприкіної І.В., Ситнік О.М., Уркевича В.Ю., Яновської О.Г.
перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди
за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Апеляційного суду м. Києва від 1 червня 2016 року і
ВСТАНОВИЛА:
У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 1 червня 2014 року до 25 вересня 2014 року він проходив військову службу у Збройних Силах України на посаді кулеметника та брав участь в антитерористичній операції (далі АТО) у складі військової частини польова пошта НОМЕР_1 у м. Маріуполі. 5 вересня 2014 року під час виконання службових обов`язків у результаті артилерійського обстрілу в зоні АТО отримав мінно-вибухову травму. Неодноразово проходив лікування в умовах стаціонару з приводу уламкового наскрізного поранення м`яких тканин лівого стегна, уламкового наскрізного поранення лівої стопи, кісток, лівого гомілково-стопного суглобу та інших ушкоджень. Після лікування його хода в повному обсязі не відновилася. За результатами огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії йому була встановлена IIІ група інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Від травм, отриманих під час участі в АТО, позивач втратив 65 % працездатності. У зв`язку із погіршенням стану здоров`я він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, у нього постійно виникають проблеми із зором. Він не може вільно пересуватися, відчуває біль у ногах, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт. Позивач втратив роботу, так як не може пересуватися без милиць, значна частина пенсії, яку він отримує як інвалід IIІ групи, витрачається на придбання ліків та оздоровлення, постійні медичні огляди, санаторне лікування. Оскільки обов`язок держави відшкодувати позивачеві завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, посилаючись на норми статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статті 23, 1167 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача на його користь 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав доказів протиправної поведінки відповідача в завданні йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача і нанесеною шкодою.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 1 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково: стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 20 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що саме на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління, покладається обов`язок держави відшкодувати позивачеві моральну шкоду, яка йому завдана у зв`язку з проходженням військової служби. Наявність причинно-наслідкового зв`язку між виконанням обов`язків військової служби та її наслідками (у тому числі й заподіяння моральної шкоди) підтверджується, зокрема, призначенням і виплатою ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги в розмірі 182 700 грн у зв`язку з отриманою травмою.
У червні 2016 року Міністерство оборони України звернулося з касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій просило скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав доказів протиправних винних дій відповідача у завданні йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями і шкодою. До спірних правовідносин не застосовуються положення статті 1167 ЦК України. Посилання апеляційного суду на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14 є безпідставними, оскільки не стосується стягнення моральної шкоди з органу виконавчої влади на користь громадянина.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з суду першої інстанції та надано особам, які беруть участь у справі, строк для подачі заперечень на касаційну скаргу, а ухвалою від 5 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Відзив на касаційну скаргу позивач не подав.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У січні 2018 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справпередав, а Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду отримав зазначену справу.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції цього Закону провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Згідно із частинами першою та четвертою статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, з обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 цього Кодексу.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року справу передано для розгляду Великою Палатою Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною п`ятою статті 403 ЦПК України.
Обґрунтовуючи зазначену підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду послалася на те, що суди, розглядаючи справи про відшкодування військовослужбовцям моральної шкоди, виходять з того, що наявність шкоди у позивача не породжує у Міністерства оборони України обов`язку її компенсації, оскільки відсутні такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода. А тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди з Міністерства оборони України.
Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться в установленому законом порядку.
Проте на даний час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає такий порядок, що суперечить вказаному вище принципу правової визначеності.
Такий порядок, що містить процедуру присудження та сплати відшкодування, має бути встановлений окремим законом, який не було прийнято до цього часу. За відсутності закону, який формулює такі положення, ніяке право на компенсацію не може виникнути, оскільки заявник не може стверджувати, що він мав «законне сподівання» одержання будь-яких конкретних сум («Петльований проти України», № 54904/08, ухвала щодо прийнятності від

30 вересня 2014 року).
Посилаючись на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що розв`язання цих правових питань, з урахуванням наведених положень закону, містить виключну правову проблему вирішення якої необхідне для забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
Велика Палата Верховного Суду вважає такі висновки про наявність підстав для передачі справи на розгляд згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передчасними та недостатньо обґрунтованими.
Як зазначено в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року, виключна правова проблема як така має оцінюватися з врахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний відбиває той факт, що вона наявна не в одній якійсь конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання щодо якого постає проблема невизначеності.
Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов`язує з забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Разом з тим наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.
При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції враховується: 1) наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів; 2) чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей та 3) чи були такі механізми запроваджений і, якщо так, то чи були вони ефективні.
В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року відсутні посилання на конкретні справи, або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Аналіз судової практики, здійснений на підставі інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, не виявив виключної правової проблеми із зазначеного питання з врахуванням кількісного та якісного вимірів, глибоких та довгострокових розходжень у відповідній судовій практиці. Так, і у справі, переданій на розгляд до Великої Палати Верховного Суду, і в тій незначній кількості аналогічних справ, які переглядалися апеляційними судами, прийнято рішення, які свідчать про відсутність розходжень у судовій практиці на цей час (справи №№ 333/2219/17, 315/439/17, 335/319/17, 314/1223/17, 333/6091/16) в усіх цих справах суди апеляційної інстанції виходили з наявності підстав для часткового задоволення позовів з посиланням на статті 23, 1167 ЦК України. У деяких із зазначених справ відкрито касаційне провадження, проте судові рішення судом касаційної інстанції не ухвалювались.

Посилання на те, що процедура присудження та сплати відшкодування має бути встановлена окремим законом, який не було прийнято до цього часу, також не є свідченням виключної правової проблеми і необхідності забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики у такий спосіб, оскільки як процесуальним, так і матеріальним законом визначено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права) (стаття 10 ЦПК України, стаття 8 ЦК України).
Крім того, посилання в ухвалі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року на те, що Державну казначейську службу України, яка здійснює списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду, не було залучено у цій справі як відповідача, не є підставою для передачі справи до Великої Палати Верховного Суду згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України. Більш того, така підстава для перегляду справи судом касаційної інстанції не була зазначена й у касаційній скарзі Міністерства оборони України.
За викладених обставин Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для прийняття справи до розгляду та повертає її колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
Керуючись підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення», статтею 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Справу за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди повернути колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду касаційної скарги.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.П. Лященко
Судді: Н.О. Антонюк Л.М. Лобойко
С.В. Бакуліна О.Б. Прокопенко
В.В. Британчук Л.І. Рогач
Д.А. Гудима І.В. Саприкіна
В.І. Данішевська О.М. Ситнік
О.С. Золотніков В.Ю. Уркевич
В.С. Князєв О.Г. Яновська