Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер 336/221/13 Головуючий у 1-й інстанції Жупанова І.Б.
Провадження № 22-ц/778/544/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2015 року у справі за поданням Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції про тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_3, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнила, до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

У січня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа відділ реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Запоріжжя про виключення запису як батька з актового запису про народження дитини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2013 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 серпня 2013 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 щомісячно ? частину всіх його доходів на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років, та стягнуто ? частину всіх доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на утримання малолітньої ОСОБА_5 до досягнення нею повноліття. Вирішено питання про судові витрати.

В травні 2015 року Шевченківський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (далі Шевченківський ВДВС Запорізького МУЮ) звернувся до суду з поданням про обмеження виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобовязання, покладені на них судовими рішеннями.

В обґрунтування подання заявник зазначав, що на виконанні Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ знаходяться виконавчі провадження № 563/15. 564/15 з примусового виконання виконавчих документів: виконавчий лист № 336/221/13-ц від 23.09.2013 року, виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів у розмірі 1/4 частити його доходу (заробітку) до досягнення дитиною 3 років, починаючи з дня подання позовної заяви - 11.01.2013 року та виконавчий лист № 336/221/13-ц від 23.09.2013 року, виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів у розмірі ? частини всіх видів доходу щомісячно до повноліття дитини, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви - 11.01.2013 року.

14.10.2013 року старшим державним виконавцем Біченко Л.П. винесені постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вищезазначених виконавчих документів.

Боржник ОСОБА_3 неодноразово викликався до відділу державної виконавчої служби для надання державному виконавцю необхідних документів щодо сплати аліментів, проте ним рішення суду та законні вимоги державного виконавця не виконуються.

Виклики державного виконавця боржником ігноруються, хоча він у відповідності до вимог чинного законодавства про відкриття виконавчого провадження повідомлений належним чином.

Державним виконавцем неодноразово здійснені виходи за місцем мешкання боржника, однак перевірити його майновий стан не представилось можливим, оскільки за вказаною адресою були відсутні мешканці, про що складені відповідні акти.

Станом на теперішній час за виконавчими документами існує заборгованість, яка боржником не сплачується.

У зв'язку з невиконанням боржником рішення суду у добровільному порядку, державним виконавцем здійснюються заходи з виявлення майна боржника та його подальшої примусової реалізації.

На підставі викладеного державний виконавець просить прийняти рішення щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_6

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2015 року подання Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу боржника ОСОБА_3 до виконання ним своїх зобовязань згідно судового рішення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні подання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції і обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Задовольняючи подання Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ та обмежуючи ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу, суд першої інстанції виходив з того, що боржник у добровільному порядку не погашає заборгованість та ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, тому є підстави для обмеження його у праві виїзду за межі України.

Колегія суддів з вказаним висновком не погоджується з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (глава 21 книги другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Отже, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності самого лише факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

За змістом ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України (в редакції, на час розгляду подання) вирішення питання про тимчасове обмеження конституційного права за поданням державного виконавця за відсутності останнього не є виправданим, оскільки саме він зобов'язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

За змістом п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Установлено, що на виконанні у Шевченківському ВДВС Запорізького МУЮ перебуває виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 336/221/13-ц щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 аліментів у розмірі 1/4 частити його доходу (заробітку) до досягнення дитиною 3-х років, починаючи з дня подання позовної заяви 11.01.2013 року та виконавчий лист № 336/221/13-ц від 23.09.2013 року, виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу щомісячно до повноліття дитини, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви 11.01.2013 року (а.с. 27, 31).

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановленню дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

При розгляді подання, суд першої інстанції належним чином не з'ясував всі обставини справи, чи дійсно боржник свідомо не виконував належні до виконання зобов'язання, а лише обмежився висновком про те, що у боржника існує заборгованість перед стягувачем.

При цьому судом не з'ясовано, чи має боржник змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов'язань.

Відповідно до статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, при вирішенні подання, суд першої інстанції, встановлюючи тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника, належним чином не встановив чи є ці обмеження необхідними в демократичному суспільстві з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Аналогічна правова позиція висловлена у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2013 року у справі "Хлюстов проти Росії".

При цьому судом першої інстанції вірно встановлено, що боржнику належить на праві власності 1/4 частина нерухомого майна на яке може бути звернуте стягнення, тобто є майно за рахунок якого може бути виконане рішення суду.

Висновок суду першої інстанції про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України з тих підстав, що він ухиляється від виконання рішення суду, судова колегія вважає передчасним та зробленим без дослідження усіх обставин справи, адже застосування заявлених обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України та ст. 313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування.

В інформаційному листі Верховного Суду України «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» судам роз'яснено, що "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону N 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону N 606-XIV, позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду подання) наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином не з'ясував всі обставини справи, не з'ясував, чи дійсно боржник свідомо не виконував належні до виконання зобов'язання.

Крім того, матеріалам виконавчого провадження, які додані до подання про обмеження виїзду за кордон, судом першої інстанції в порушення вимог ч. 3 ст. 212 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду подання), не надана оцінка.

З огляду на те, що без належної перевірки обставин щодо ухилення ОСОБА_3 від виконання судового рішення, доведення яких є обовязковою умовою для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження права виїзду за межі України, висновок суду про наявність підстав для задоволення подання є передчасним.

Таким чином, встановлені під час апеляційного розгляду наведені обставини свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права і тягнуть скасування оскарженої ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А НО В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2015 року у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено протягом 10 днів.

Головуючий

Судді: