Справа № 161/2599/17 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Провадження № 22-ц/802/20/18 Категорія: 44 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, та їхнього представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2, який діє у власних інтересах та інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення без надання іншого житлового приміщення за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_8 та їх представника ОСОБА_9 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2, який діє у власних інтересах та інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування від 03.07.2009 року, їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1.

Однак, згодом з'ясувалося, що в зазначеному будинку зареєстровані та проживали відповідачі. З моменту набуття у власність даного будинку відповідачі ігнорували її вимоги щодо виселення.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 31.01.2016 року ОСОБА_5 ОСОБА_3, неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2 визнано такими, що втратили право користування житловим будинком та виселено з житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1, у зв'язку з припиненням права власності на вказаний будинок особи, членами сім'ї якої вони були.

25.03.2014 року на підставі вказаного рішення суду, відповідачів було знято з місця реєстрації проживання у спірному будинку.

Вказує, що 27.06.2014року між нею та ОСОБА_3, ОСОБА_2, було укладено договір найму житла, згідно якого відповідачі прийняли в тимчасове платне користування вищевказаний житловий будинок, строком на 11 місяців до 25.05.2016 року.

Після закінчення строку дії даного договору вона звернулась до ОСОБА_3, ОСОБА_2, з пропозицією укласти новий договір найму, проте останні повідомили, що не мають наміру проживати в спірному будинку. Як наслідок, новий договір між сторонами не було укладено.

Вказує, що враховуючи закінчення строку договору найму житла, відповідачі не будучи членами її сім'ї, не зареєстровані та проживають у належному їй на праві власності будинку, порушують її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.

Просить суд виселити відповідачів з спірного будинку без надання іншого житлового приміщення. Крім того, просить суд стягнути з відповідачів в її користь понесені судові витрати по справі.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2018 року позов в даній справі задоволено.

Ухвалено виселити ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_8 та їх представник ОСОБА_9 подали апеляційну скаргу в якій, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства ( ч.1, 2 ст. 319 ЦК України).

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 150 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

Особа, яка зареєструвала право власності на об'єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час .

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування від 03.07.2009 року позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 (а.с. 4-8).

Однак, як до укладення договору дарування, так і після нього відповідачі були зареєстрованими та проживали у спірному будинковолодінні.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 31.01.2016 року ОСОБА_5 до ОСОБА_3, неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2, визнано такими, що втратили право користування житловим будинком та виселено з житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1, у зв'язку з припиненням права власності на вказаний будинок особи, членами сім'ї якої вони були (а.с. 15, 16).

25.03.2014 року на підставі вказаного рішення суду, відповідачів було знято з місця реєстрації проживання у спірному будинку, що підтверджується копією будинкової книги (а.с. 10-14).

25 червня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, ОСОБА_2 було укладено договір найму житла, за умовами якого відповідачі прийняли в тимчасове платне користування вказаний житловий будинок, строком на 11 місяців до 25.05.2016 року (а.с. 17, 18).

Після закінчення строку дії даного договору ОСОБА_5 звернулась до ОСОБА_3, ОСОБА_2 з пропозицією укласти новий договір найму, проте останні повідомили, що не мають наміру проживати в спірному будинку.

Судом встановлено, що новий договір найму між сторонами укладено не було.

19.10.2016 року позивач звернулась до відповідачів з вимогою звільнити спірний будинок, шляхом виселення та передачі їй ключів (ас. 19). Проте, незважаючи на отриману вимогу, відповідачі відмовляються від виселення з даного будинку.

Наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення (ст. 158 ЖК).

Відповідно до положень частини 1 ст. 168 ЖК укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем.

У разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення ( ст.169 ЖК).

Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння ним. Право володіння житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно.

Судом першої інстанції правильно було встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить спірний житловий будинок, створювані відповідачами перешкоди полягають у тому, що їх проживання у будинку позбавляє позивача, як власника, права вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Крім того, як встановлено судом договір найму житлового будинку припинив свою дію, новий договір найму між сторонами не було укладено, відповідачі добровільно не звільняють будинок, а тому наявні всі правові підстави для задоволення позову в даній справі.

Посилання апелянтів на недоведеність позивачем факту порушення його прав є безпідставними, оскільки спростовуються нормами національного законодавства, щодо захисту прав особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Не обґрунтованими є твердження скаржників, щодо необхідності залучення до участі в справі служби у справах дітей.

Слід зазначити, що малолітні діти ніколи не були зареєстровані в спірному приміщення, а користувались ним на підставі договору найму житлового приміщення, який був укладений між позивачем та їх батьками та який в свою чергу припинив свою дію.

Обов'язок забезпечити дитині належні умови проживання, створення гармонійного фізичного, духовного, морального, психологічного розвитку покладається саме на батьків дитини, а не на третіх осіб .

Житлові права неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в даному випадку є похідними від прав їхніх батьків на спірне житло.

Статтею 18 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних умовах та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Забезпечення житлових прав відповідачів та їх неповнолітніх дітей, не може здійснюватись за рахунок порушення відповідних прав власника житла, яким є ОСОБА_5.

Помилкове покликання судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення на ст. 116 ЖК Української РСР не вплинуло на правильність ухваленого судом рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_8 та їх представника ОСОБА_9 залишити без задоволення, а заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:/підпис/

Судді:/підписи/

Постанова набрала законної сили 22 листопада 2018 року

Суддя апеляційного суду З.А. Бовчалюк

Помічник судді С.В. Мулярчук