Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 683/2296/15-ц

провадження № 61-9643св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року у складі судді Бондарчук Л. А. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Купельського А. В., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність.

Позов мотивовано тим, що 17 листопада 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 10 000,00 доларів США, зі сплатою 12,3 % річних, строком до 18 жовтня 2021 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки на належний відповідачу житловий будинок АДРЕСА_1

На підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року право вимоги за договором про надання споживчого кредиту перейшло до ПАТ «Дельта Банк».

Позивач зазначав, що відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 337 248,40 грн, у рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки та визнати за ним право власності на нього.

Заочним рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 17 листопада 2006 року № 0 в розмірі 15 286,20 доларів США, що еквівалентно 353 827,24 грн, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, звернуто стягнення на житловий будинок літера «А-1», хлів цегляний літера «Б-1», хлів камінний літера «В-1», льох камінний літера «в-1», огорожу металеву літера «№ 1, № 2, № 3-1» загальною площею 196,5 кв. м, житловою площею 57,3 кв. м, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 10 березня 1988 року, посвідченого Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 1262 та зареєстрованого в Старокостянтинівському БТІ в реєстрову книгу № 19 номер запису 3669, реєстраційний номер 16329843, шляхом набуття ПАТ «Дельта Банк» права власності на вищезазначене майно за ринковою вартістю 1 105 328,00 грн без ПДВ.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 перевищення

90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених вимог іпотекодержателя в сумі 676 350,72 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Визначено, що рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виконанню не підлягає.

Заочне рішення районного суду мотивовано тим, що розмір заборгованості за кредитом доведений належними та допустимими доказами, тому з урахуванням вимог ЦК України, Закону України «Про іпотеку» є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття банком власності на заставне майно та стягнення з позивача на користь відповідача перевищення 90 % вартості предмет іпотеки над розміром забезпечених вимог іпотекодержателя.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 28 квітня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, заочне рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 28 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Під час повторного розгляду ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 07 грудня 2017 року заочне рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року залишено без змін.

Погоджуючись із рішенням районного суду, апеляційний суд зазначив, що ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, суд першої інстанції неправильно застосував норми статей 33, 37, 39 «Про іпотеку», однак, установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, районний суд правильно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитора щодо виконання позичальником забезпечених іпотекою грошових зобов'язань, та захистивши права іпотекодавця, оскільки у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

15 січня 2018 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 грудня 2017 року в частині стягнення з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 перевищення 90 % вартості предмету іпотеки над розміром забезпечених вимог іпотекодержателя в сумі 676 350,72 грн та ухвалити нове рішення, яким визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право звернутися до суду із позовом про визнання права на власності на предмет іпотеки за наявності відповідного застереження у договорі іпотеки, а тому висновок апеляційного суду про неправильне застосування районним судом положень статей 33, 37, 39 «Про іпотеку» не відповідає вимогам закону.

Крім того, стягуючи різницю перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених вимог іпотекодержателя, суди не звернули увагу, що законом не визначено механізм повернення іпотекодавцю різниці між вартістю майна і сумою кредитної заборгованості.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено, що 17 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 10 000,00 доларів США під 12,3 % річних строком до 18 жовтня 2021 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки на належний відповідачу на праві приватної власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, вартість якого станом на 17 грудня 2015 року становить 1 105 328,00 грн, що підтверджено звітом про оцінку від 17 грудня 2015 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року право вимоги за договором про надання споживчого кредиту перейшло до ПАТ «Дельта Банк».

Станом на 28 липня 2015 року заборгованість ОСОБА_2 перед банком становила 337 248,40 грн, яку боржник і майновий поручитель у добровільному порядку не сплатили, незважаючи на письмові листи-вимоги, які були надіслані банком на їх адресу.

Відповідно до пункту 5.1. сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в даному договорі. іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Пунктом 5.4 договору передбачено, що у разі застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог Іпотекодержателя, даний договір є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Посилаючись на вищевикладені обставини та положення іпотечного договору, ПАТ «Дельта Банк» просив визнати за ним право власності на іпотечне майно - житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору про купівлю-продаж прав вимоги від 08 грудня 2011 року за кредитним договором від 17 листопада 2006 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права викладені у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

Таким чином, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, вирішуючи спір не врахував, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, а тому рішення районного суду та ухвала апеляційного суду не відповідають закону та підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до частини першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки судами попередніх інстанцій неправильно застосовано закон, судові рішення відповідно до положень статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 грудня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення районного суду та ухвала апеляційного суду втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. І. Крат
В. П. Курило