__________________________________________________________________________________________________________________ справа № 520/6586/18
провадження № 2/520/4859/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2018 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Літвінової І.А.,

секретар судового засідання Молодов В.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у місті ОСОБА_1 у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 520/6586/18 за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до ОСОБА_3, треті особи: Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Перший Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Другий Київський відділ державної служби Одеського міського управління юстиції про звільнення майна з під арешту,

ВСТАНОВИВ:

В травні позивач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3, треті особи: Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Перший Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Другий Київський відділ державної служби Одеського міського управління юстиції про звільнення майна з під арешту.

Ухвалою суду від 14.06.2018 року позовну заяву ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 520/6586/18. Розгляд справи призначено провести в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Учасникам справи встановлено строк вчинення процесуальних дій.

У встановлений строк третя особа Перший Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції надав пояснення на позовну заяву, а позивач - відповідь на вказані пояснення.

Ухвалою від 17.07.2018 року суд продовжив строк вчинення процесуальних дій учасниками справи, а ухвалою від 22.08.2018 року постановив розгляд цивільної справи № 520/6586/18 провести у відкритому судовому засіданні із викликом учасників справи із обовязковою явкою представника позивача. Крім того, судом витребувано з канцелярії та архіву Київського районного суду м. Одеси до огляду цивільні справи № 2-3992/10, № 1512/2-1063/11, № 520/12709/15-ц та від третіх осіб - до огляду оригінали матеріалів виконавчого провадження, в рамках яких було накладено арешт на майно за адресою: м. Одеса, вул. Дукова, 17.

Незважаючи на визнання ухвалою суду явку представника позивача обовязковою, в судове засідання представник позивача не зявився, надавши заяву про проведення розгляду справи за його відсутності.

У відповідності до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виконавці ухвали суду від 22.08.2018 року також не надали суду витребувані до огляду матеріали виконавчих проваджень.

Перший Київський відділ державної служби міста ОСОБА_1 причинами ненадання доказів зазначив знищення матеріалів виконавчого провадження у звязку із закінченням термінів зберігання (вхід. № 32801 від 06.09.2018). Інші виконавці ухвали про причини ненадання доказів суд не повідомили.

Зважаючи на втрату строками розгляду справи ознаків розумності та процесуальну поведінку учасників справи, суд прийняв рішення про проведення розгляду справи за наявними у ній матеріалами, враховуючи обставин, встановлені при огляді витребуваних цивільних справ № 2-2865/06, № 2-3992/10, № 1512/2-1063/11, № 520/12709/15-ц.

Так, за позовними вимогами позивач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» просить скасувати арешти нерухомого майна накладені 02.09.2014 року державним виконавцем Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 44579574, яку було зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 18.09.2012 року за номером запису про обтяження 13033860; накладений 27.06.2012 року державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення забороні на його відчуження, серія та номер: 32390252, яку було зареєстровано в Єдиному реєстр заборон відчуження обєктів нерухомого майна 27.06.2012 року за номером запису про обтяження 13033903; накладений 12.03.2010 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси по справі № 2-3992/10 про вжиття заходів забезпечення позову, серія та номер: справа № 2-3992/10р., видана 12.03.2010, видавник Київський районний суд м. Одеси, суддя - Куриленко О.М., яку було зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 12.03.2010 року за номером запису про обтяження 13033947; накладений: 15.06.2009 року державним виконавцем Другого Київського ВДВС Одеського МУЮ на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер: АН 349056, яку було зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 15.06.2009 року за номером запису про обтяження 880112, накладений 12.03.2010 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси по справі № 2-3992/10 про вжиття заходів забезпечення позову, серія та номер: справа № 2-3992/10р. (суддя - Куриленко О.М.), яку було зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєкті нерухомого майна 28.01.2016 року за номером запису про обтяження 13033937 та 13033947 накладеним на житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Дукова, № 17, земельну ділянку площею 0,0500 га, на якій розташований вказаний житловий будинок, кадастровий номер земельної ділянки: :46:002:0013.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 28 грудня 2007 року між ОСОБА_3 (надалі - Боржник) та ВАТ «ОСОБА_4 Аваль» було укладено Кредитний договір № 014/79790/74/87536 (надалі - Кредитний договір) на підставі якого ОСОБА_3 отримала грошові кошти в сумі 199 955,00 доларів США.

В якості забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором 28.12.2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ «ОСОБА_4 Аваль» було укладено Іпотечний договір б/н, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 2789 (надалі - Іпотечний договір), на підставі якого ОСОБА_3 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Дукова, під № 17 (сімнадцять) і земельну ділянку площею 0,0500 га, на якій розташований вказаний житловий будинок, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговуванні жилого будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: :46:002:0013 (надалі - Предмет іпотеки). У відповідності до умов Іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання ОСОБА_3 зобовязань за Кредитним договором, Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок реалізації вищевказаного нерухомого майна в будь-який спосіб передбачений Законом України «Про іпотеку».

20 грудня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «ОСОБА_6 Аваль» (далі - ПАТ «ОСОБА_6 Аваль») та Публічним акціонерним товариством «Комерційний ОСОБА_7» (надалі - ПАТ «КІБ») укладено Договір відступлення права вимоги № 114/52, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 014/79790/74/87536 від 28 грудня 2007 року, укладеним між ПАТ «ОСОБА_6 Аваль» та ОСОБА_3 перейшло до ПАТ «КІБ».

20 грудня 2017 року між ПАТ «КІБ» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (надалі - ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ») укладено Договір відступлення права вимоги № 114/52-ДГ, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 014/79790/74/87536 від 28 грудня 2007 року перейшло до ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ».

Крім того, 20 грудня 2017 року між ПАТ «ОСОБА_6 Аваль» та ПАТ «КІБ укладено Договір про відступлення прав за договорами іпотеки, що посвідчено ОСОБА_8 - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованим за № 918 відповідно до якого право Іпотекодержателя за Іпотечним договором б/н (надалі - Договір іпотеки), який було укладено 28 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_4 Аваль» та ОСОБА_3, посвідченим ОСОБА_5Г приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованим за № 2789 перейшло до ПАТ «КІБ».

20 грудня 2017 року між ПАТ «КІБ» та ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» укладено Договір про відступлення прав за договорами іпотеки, що посвідчено ОСОБА_8, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованим за № 920, відповідно до якого право Іпотекодержателя за Договором іпотеки перейшло до ТОВ ««ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ».

Посилаючись на положення статті 514, 572 ЦК України, статтю 7 Закону України «Про іпотеку» позивач констатує, що з 20 грудня 2017 року право вимоги заборгованості за Кредитним договором № 014/79790/74/87536 від 28.12.2007 року та Іпотечним договором б/н, який посвідчений 28.12.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованим в реєстрі за № 2789 належить ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ».

Позивач дійшов висновку, що він набув право на звернення стягнення на Предмет іпотеки, оскільки вимогу про усунення порушення (вих. № 38296 від 04.01.2018р.) в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» боржником не виконано.

На підтвердження належності майна ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», позивачем надана Інформаційна довідка № 120333578 від 11.04.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна.

За актуальною інформацією про право власності, державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» ОСОБА_9 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), відповідно до якого ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» зареєстровано власником 1/1 житлового будинку загальною площею 285.2 кв.м., житловою площею 74.1 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Дукова, 17 (дата реєстрації 04.04.2018), та земельної ділянки, на якій цей будинок розташований: кадастровий номер: :46:002:0013, реєстраційний номер: 101 (дата реєстрації 19.03.2018).

Підставою виникнення права власності на житловий будинок в Інформаційній довідці № 120333578 від 11.04.2018 вказано договір іпотеки, серія та номер: 235, виданий 28.12.2007, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5; договір про відступлення прав вимоги, серія та номер: 920, виданий 20.12.2017, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8; договір про відступлення прав вимоги, серія та номер: 918, виданий 20.12.2017, видавник Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8; вимога, серія та номер: 38296, виданий 04.01.2018, видавник ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ»; повідомлення, серія та номер б/н, виданий 04.01.2018, видавник Курєрська служба доставки;

підставою виникнення права власності на земельну ділянку, на якій цей будинок розташований: кадастровий номер: :46:002:0013, реєстраційний номер: 101 вказано іпотечний договір, серія та номер: 2789, виданий 28.12.2007, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5; повідомлення, серія та номер б/н, виданий 04.01.2018, видавник Курєрська служба доставки; вимога, серія та номер: 38296, виданий 04.01.2018, видавник ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ»; договір про відступлення прав вимоги, серія та номер: 918, виданий 20.12.2017, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8; договір про відступлення прав вимоги, серія та номер: 920, виданий 20.12.2017, видавник Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8

Вважаючи себе власником майна позивач просить скасувати арешти, накладені відділами виконавчої служби.

Позивач вказує, що у відповідності до положень/умов Кредитного договору та Іпотечного договору, враховуючи норми ст. 37 Закону України «Про іпотеку», ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» задовольнило свої кредиторські вимоги за рахунок Предмету іпотеки та набуло право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Дукова, під № 17 (сімнадцять) і земельну ділянку площею 0,0500 га, на якій розташований вказаний житловий будинок, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: :46:002:0013.

Утім, наявність арештів, накладених постановами державного виконавця Другого Київського ВДВС Одеського МУЮ від 15.06.2009 року, державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 02.09.2014 року, державного виконавця Першого Київського відділу держави виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, перешкоджають позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

З метою усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном позивач предявив позов до боржника ОСОБА_3 з вимогами скасувати арешти нерухомого майна, накладені постановами державних виконавців.

У поясненнях третя особа Перший Київський відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області вказує, що на виконанні в Першому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № 32390252 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-7512/11 Малиновського районного суду м. Одеси від 19.04.2012 про стягнення з ОСОБА_10 на користь ПАТ КБ «СоцКомБанк» грошової суми у розмірі 51424,20 грн, в ході проведення виконавчих дій по якому 27.06.2012 державним виконавцем відділу винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, яке належить ОСОБА_10.

За строками зберігання виконавче провадження було знищено. Утім, за допомогою даних АСВП, у тому числі Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, встановлено, що державним виконавцем арешт на майно ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», як і майно ОСОБА_3 не накладався, арештовано все майно, яке належить ОСОБА_10. Згідно Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно доданої позивачем до позову вибачається, що 22.01.2016 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.11.2015 по справі № 520/12709/15-ц домоволодіння та земельна ділянка, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Дукова. 17, зареєстровані за ОСОБА_10 (номер запису про право власності 13033846).

Перевіркою Єдиного державного реєстру судових рішень було встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.11.2015 по справі № 520/12709/15-ц визнано за ОСОБА_10 право власності на домоволодіння, № 17 по вулиці Дукова в місті Одесі Одеської області, яке в цілому складається з житлового будинку літ «А», загальною площею 285,2 кв.м., житловою площею 74,1 кв.м. та земельної ділянки, площею 0,05 га, що набуто нею за наслідками поділу майна подружжя.

Згідно ухвали Апеляційного суду Одеської області від 25.11.2015 встановлено, що ОСОБА_3 на вищезазначене рішення подала апеляційну скаргу, в який ставила питання про зміну рішення суду, виключивши з переліку спільного майна сторін житловий будинок і земельну ділянку, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Дукова, 17, посилаючись, що вона є власником вищезазначеного нерухомого майна. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.11.2015 залишено без змін.

Постановою Верховного ОСОБА_3 від 23.05.2018 заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.11.2015 та ухвала Апеляційного суду Одеської області від 25.11.2016 залишені без змін.

У відповіді на пояснення позивач ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», повторюючи обставини, викладені у позовній заяві, наполягає на задоволенні позову, зазначивши, що постанова Верховного ОСОБА_3 у цивільній справі № 520/12709/15-ц набрала чинності лише 23.05.2018 року, а за позивачем право власності визнано раніше.

На думку суду такий висновок є хибним.

У постанові Верховного ОСОБА_3 від 23 травня 2018 року (справа № 520/12709/15-ц; провадження № 61-6080св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі головуючого - Стрільчука В. . (суддя-доповідач), суддів: Карпенко С.О., Кузнєцова В.О., Погрібного С. О., Ступак О.В., у справі, яка розглядалась за касаційною скаргою ОСОБА_3 встановив, що у вересні 2015 року ОСОБА_10 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_11 про поділ спільного майна подружжя. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_10 посилалася на те, що з 23 червня 2006 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 10 жовтня 2013 року. 20 листопада 2010 року у них народилася донька Софія. У період перебування в шлюбі за спільні кошти подружжя сторонами було придбано таке майно: домоволодіння № 17 по вулиці Дукова в місті Одесі, яке складається з житлового будинку літера «А» загальною площею 285,2 кв.м, житловою площею 74,1 кв.м, земельну ділянку площею 0,05 га вартістю 382 тис. грн, грошові заощадження у розмірі 300 тис. грн, телевізор марки «Samsung» вартістю 10 тис. грн, пральну машину марки «Mielle» вартістю 15 тис. грн; пилосос марки «Hula» вартістю 8 тис. грн, посудомийну машину марки «BOSCH» вартістю 10 500 грн, набір меблів для кімнати «Прем'єр Еліт» вартістю 14 500 грн, диван та крісло «Сіті» вартістю 10 тис грн. Виходячи з викладеного, ОСОБА_10 просила поділити вказане майно та визнати за нею право власності на згадане домоволодіння і земельну ділянку, а за відповідачем - право власності на грошові заощадження та інше набуте сторонами у шлюбі майно.

Заочним рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 26 листопада 2015 року позов задоволено. Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_11 наступне майно: домоволодіння № 17 по вулиці Дукова в місті Одесі, яке в цілому складається з житлового будинку літера «А» загальною площею 285,2 кв.м, житловою площею 74,1 кв.м та земельної ділянки площею 0,05 га; грошові заощадження у розмірі 300 тис. грн; телевізор марки «Samsung»; пральну машину марки «Mielle»; пилосос марки «Hula»; посудомийну машину марки «BOSCH»; набір меблів для кімнати «Прем'єр Еліт»; диван та крісло «Сіті». Визнано за ОСОБА_10 право власності на вказане домоволодіння та земельну ділянку, що набуто нею за наслідками поділу майна подружжя. Визнано за ОСОБА_11 право власності на майно, що набуто ним за наслідками поділу майна подружжя, а саме: грошові заощадження у розмірі 300 тис. грн. та інше вищевказане майно. Роз'яснено рішення суду та вказано, що воно є підставою для реєстрації за ОСОБА_10 права власності на спірне домоволодіння і земельну ділянку у відповідних органах та установах.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що майно, набуте сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, їх дитина проживає разом з позивачем, а сторони у процесі розгляду справи дійшли згоди щодо поділу спільного майна на умовах відступлення від рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року, з урахуванням ухвали цього суду від 05 грудня 2016 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Заочне рішення Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 26 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення місцевого суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_12 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 26 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ці судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували виникнення права власності на спірний житловий будинок за подружжям ОСОБА_10. Ці обставини також не були встановлені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Власником спірного нерухомого майна є вона, що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами. Крім того, житловий будинок та земельна ділянка перебувають в іпотеці Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_6 банк Аваль» на підставі укладеного між нею та банком договору іпотеки від 28 грудня 2007 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 26 квітня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з 23 червня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 10 жовтня 2013 року.

20 листопада 2996 року у них народилася донька Софія.

14 липня 2006 року ОСОБА_11 придбав на прилюдних торгах домоволодіння № 17 по вулиці Дукова в місті Одесі, яке в цілому складається з житлового будинку літера «А» загальною площею 285,2 кв.м, житловою площею 74,1 кв.м, та земельну ділянку площею 0,05 га вартістю 382 тис. гривень.

Рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 07 червня 2012 року у справі № 1512/2-1063/11 позов ОСОБА_11 до ОСОБА_13, треті особи: Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_6 Аваль», ОСОБА_3, про визнання права власності задоволено. Визнано за ОСОБА_11 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами № 17 по вулиці Дукова в місті Одесі. Визнано за ОСОБА_11 право власності на земельну ділянку площею 0,05 га, розташовану за тією ж адресою. Цим рішенням встановлено, що вищевказаний житловий будинок належав ОСОБА_13 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 12 червня 2003 року Таїровською селищною радою. На підставі державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_13 був власником земельної ділянки площею 0,05 га, яка розташована за тією ж адресою. 17 жовтня 2003 року ОСОБА_13 уклав з Відкритим акціонерним товариством «Міжнародний комерційний банк» договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_14, з якого вбачається, що ОСОБА_13 є майновим поручителем ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Міранда». В забезпечення виконання кредитного договору ОСОБА_13 передав у заставу належні йому житловий будинок з надвірними спорудами і земельну ділянку площею 0,05 га. 24 жовтня 2005 року виконавчим написом приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_14 звернено стягнення на заставлене майно. 14 липня 2006 року Одеською філією СДП «Укрспец'юст» проведено прилюдні торги з реалізації вказаного майна. Згідно з протоколом від 14 липня 2006 року № 6160142/1 Одеської філії СДП «Укрспец'юст» ОСОБА_11 придбав це майно на прилюдних торгах.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про іпотеку» після продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах або продажу предмета іпотеки відповідно до статті 38 цього Закону припиняються будь-які права та вимоги інших осіб на нерухоме майно, що було предметом іпотеки, які виникли після державної реєстрації іпотеки за іпотечним договором, згідно з яким було звернене стягнення на предмет іпотеки. Це правило не застосовується у разі придбання предмета іпотеки іпотекодавцем.

З огляду на викладене, ОСОБА_11 є добросовісним набувачем, оскільки він не допустив порушень, став переможцем торгів, а також здійснив оплату придбаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки площею 0,05 га, які розташовані по № 17 по вулиці Дукова в місті Одесі.

Сторони визнали, що в період шлюбу за спільні кошти вони набули грошові заощадження у розмірі 300 тис. грн та рухоме майно, а саме: телевізор марки «Samsung», пральну машину марки «Mielle», пилосос марки «Hula», посудомийну машину марки «BOSCH», набір меблів для кімнати «Прем'єр Еліт», диван та крісло «Сіті» загальною вартістю 368 тис. грн.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою статті 70 СК України та абзацом 1 частини другої статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_3 України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей.

Відповідно до частин першої та другої статті 303 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно з частиною першою статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Переглядаючи справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_3, апеляційний суд встановив таке.

Рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 13 вересня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2012 року, у справі № 2-5610/07 позов ОСОБА_11 до ОСОБА_13 про визнання права власності задоволено. Визнано за ОСОБА_11 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами № 17 по вулиці Дукова в місті Одесі загальною площею 285,2 кв.м., житловою площею 74,1 кв.м. та на земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,05 га. Цим рішенням суду були встановлені ті ж обставини, що і вищенаведеним рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 07 червня 2012 року у справі № 1512/2-1063/11, які викладені вище.

Ухвалою Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 29 липня 2008 року у справі № 2-5610/07 роз'яснено, що житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка площею 0,05 га, на які рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 13 вересня 2007 року було визнано право власності ОСОБА_11, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Дукова, 17, оскільки згідно з постановою Верховної Ради України від 07 лютого 2002 року № 3064-ІІІ «Про зміну меж міста Одеси Одеської області» землі, на яких розташовано належне ОСОБА_11 нерухоме майно, включені у межі міста ОСОБА_1.

З матеріалів справи № 2-2865/06 апеляційним судом було встановлено, що у березні 2006 року ОСОБА_15 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_13 про стягнення грошових коштів. Заочним рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 29 березня 2006 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_13 перед ОСОБА_15 за договором позики від 10 січня 2004 року в сумі 266 500 грн вилучено у ОСОБА_13 та передано ОСОБА_15 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані у житловому масиві «Луч» по вулиці Дукова у селі Мізікевича в Овідіопольському районі Одеської області. Визнано за ОСОБА_15 право власності на цей житловий будинок.

Додатковим рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 03 квітня 2006 року у справі № 2-2865/06 за ОСОБА_15 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, яка розташована по вулиці Дукова в житловому масиві «Луч» у селі Мізікевича в Овідіопольському районі Одеської області.

Додатковим рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 24 січня 2007 року у справі № 2-2865/06 визнано за ОСОБА_15 право власності на житловий будинок № 17 по вулиці Дукова в м. Одесі.

Ухвалою Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 02 липня 2007 року у справі № 2-2865/06 рішення Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 29 березня 2006 року та додаткові рішення цього суду від 03 квітня 2006 року та від 24 січня 2007 року скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами, а справа призначена до розгляду на 28 серпня 2007 року. Підставою для скасування вказаних судових рішень стало те, що договір іпотеки був укладений ОСОБА_13 раніше, ніж договір позики з ОСОБА_15, зазначена обставина не була відома ОСОБА_15, ОСОБА_13 приховав від банку факт передачі домоволодіння ОСОБА_15

Ухвалою Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 23 грудня 2008 року позов ОСОБА_15 до ОСОБА_13 про стягнення грошових коштів у вищезгаданій справі № 2-2865/06 залишено без розгляду.

Тобто правова підстава, на якій ОСОБА_15 набув право власності на спірне нерухоме майно, відпала.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_15 не набув право власності на спірне нерухоме майно, оскільки відповідні судові рішення про це в подальшому були скасовані.

Однак, не дивлячись на те, що з 14 липня 2006 року право власності на спірне нерухоме майно набув ОСОБА_11 у зв'язку з придбанням його на прилюдних торгах, 28 серпня 2007 року ОСОБА_13, який на той час вже не був власником майна і не мав права його відчужувати, продав це майно ОСОБА_15, а 28 грудня 2007 року ОСОБА_15 продав його ОСОБА_3

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, апеляційний суд дійшов правильного висновку про безпідставність доводів ОСОБА_3, так як згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як зазначалося вище, рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 07 червня 2012 року у справі № 1512/2-1063/11, в якій ОСОБА_3 брала участь як третя особа, за ОСОБА_11 визнано право власності на спірне нерухоме майно у зв'язку з придбанням його на прилюдних торгах 14 липня 2006 року.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю сторін, оскільки це майно було придбано під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя.

ОСОБА_3 повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували виникнення права власності ОСОБА_11 на спірний житловий будинок, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи, зокрема рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 07 червня 2012 року, яким за ОСОБА_11 визнано право власності на спірне нерухоме майно та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта.

Посилання ОСОБА_16 на те, що спірне нерухоме майно зареєстровано на її ім'я в Реєстрі речових прав на нерухоме майно, і що вона отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку, були належним чином оцінені апеляційним судом, який встановив, що вказане майно було придбано нею за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати. Крім того, вищезгадане рішення Київського районного суду міста ОСОБА_16 від 07 червня 2012 року у справі № 1512/2-1063/11, в якій ОСОБА_16 брала участь як третя особа, ухвалене після придбання нею спірного нерухомого майна.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, Верховний Суд постановив касаційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_12 залишити без задоволення. Заочне рішення Київського районного суду міста ОСОБА_16 від 26 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Отже, встановлені у постанові Верховного ОСОБА_3 від 23 травня 2018 року (справа № 520/12709/15-ц; провадження № 61-6080св18) обставини та факти підтверджують, що зареєстроване за ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» право власності на домоволодіння № 17 по вулиці Дукова у м. Одесі не є безспірним.

В правове обґрунтування позивач ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» посилається на ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», якою встановлено право особи, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Позовні вимоги ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» про скасування арешту майна не можуть бути задоволені оскільки в цивільному судочинстві скасування арешту з майна не передбачено, зняти арешт з майна чи скасувати постанови держаних виконавців позивач не просить, а принцип диспозитивності, у відповідності до частини першої статті 13 ЦПК України не дозволяє суду вийти за межі вимог, заявлених позивачем.

Також позивач кореспондує спосіб захисту і статтею 16 ЦК України, відповідно до пункту 2 частини другої якої одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право.

У викладеній редакції позовних вимог позов ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» не носить ознаків ані позову про присудження чи визнання, і навіть не є перетворювальним позовом.

Суд звертає увагу, що позивач у позовній заяві особисто посилається на розяснення, які містяться у постанові № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна». У відповідності до цих розяснень відповідачами в справах про зняття арешту є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Між тим, позивач до кола відповідачів не залучає ані ОСОБА_10, як іншого власника спірного майна (цивільна справа № 520/12709/15-ц), ані осіб, в інтересах яких накладено арешт: ПАТ КБ «СоцКомБанк» (цивільні справа № 2-7512/11 Малиновського районного суду м. Одеси) та ОСОБА_17 (цивільні справа № 2-3992/10 Київського районного суду м. Одеси), незважаючи на те, що позивач був ознайомлений із поясненнями третьої особи Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області на позов ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до ОСОБА_3 про скасування арешту майна.

Щодо особи ОСОБА_17, судом встановлено, що в березні 2010 року ОСОБА_17 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_11 про стягнення з останнього 799 700 гривень 00 копійок основаного боргу за договором позики та 30 000 гривень 00 копійок моральної шкоди. Вказаний позов було забезпечено 12.03.2010 року ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Куриленко О.М. шляхом накладення арешту на будинок № 17, розташований по вул. Дукова у м. Одесі, якій належить ОСОБА_11.

Рішенням суду від 07.09.2018 року позовні вимоги ОСОБА_17 до ОСОБА_11 про стягнення боргу були задоволені частково й до стягнення з відповідача присуджена грошова сума в розмірі 799 700 (сімсот дев'яноста дев'ять тисяч сімсот) гривень та судові витрати в загальній сумі 2 300 (дві тисячі триста) гривень.

Заходи забезпечення позову не скасовані та продовжують діяти по цей час.

Отже, реєстрація спірного майна за позивачем ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» відбулась на виконання правочину, який має ознаки недійсності та під час перебування майна під арештами.

Суд зазначає, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у звязку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Є важливим, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України закріплено принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про накладення арешту на майно, як спосіб забезпечення цивільного позову (стаття 152 ЦПК).

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову за своєю суттю це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Тому навіть при наявності факту, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що хтьсь має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо.

Так, 18.01.2017 року Верховний суд України, розглядаючи справу № 6-2552цс16 , фактично підтвердив дію у часі та просторі ухвали суду про забезпечення позову висловленій у Постанові ВСУ від 25.05.2016 року по справі № 6-605цс16 (№ в ЄДРСРУ 57933051).

Вказаний висновок найвищої судової інстанції України щодо дійсності ухвали про забезпечення позову навіть якщо вона не зареєстрована у відповідному державному реєстрі належить використовувати й для упередження незаконної реалізації майна чи вчинення будь яких інших протиправних дій з боку не добросовісної сторони провадження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дорани проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного ОСОБА_3 України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004 , де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Постановою ВСУ від 17.12.2014 року по справі № 6-140цс14 (№ в ЄДРСРУ 42576425) передбачено, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Зважаючи на всі встановлені обставини у цивільній справі № 520/6586/18 за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до ОСОБА_3, треті особи: Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Перший Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Другий Київський відділ державної служби Одеського міського управління юстиції про звільнення майна з під арешту, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Керуючись ст.ст. 11, 13, 259,263-265,268 ЦПК України. суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до ОСОБА_3, треті особи: Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Перший Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Другий Київський відділ державної служби Одеського міського управління юстиції про звільнення майна з під арешту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (; юридична адреса: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, поверх 6, оф. 32);

Відповідач - ОСОБА_3 (ІН: НОМЕР_1; паспорт громадянина України: СР668801, виданий 26 червня 2001 року Демидівським РВ УМВС України в Рівненській обл.; адреса реєстрації місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1),

треті особи:

Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (нині - Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області; ; місцезнаходження:65005, Одеська область, місто Одеса, вулиця Бабеля, будинок 6),

Перший Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (нині - Перший Київський відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області; ; місцезнаходження: 65065, Одеська область, місто Одеса, вулиця Генерала Петрова, будинок 1),

Другий Київський відділ державної служби Одеського міського управління юстиції (нині - Другий Київський відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області; 65065, Одеська область, місто Одеса, вулиця Генерала Петрова, будинок 1; ).

ОСОБА_3 ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою складення повного судового рішення є 14 грудня 2018 року.

Суддя Літвінова І. А.