Номер провадження 2/229/496/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2018 року Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого судді Петрова Є.В.

при секретарі Цукаревій К.А.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дружківка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування Дружківської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір'ю,

В С Т А Н О В И В:

18 квітня 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Дружківського міського суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2Я про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір'ю.

Позов мотивує наступним. Вона є матірю двох малолітніх дітей, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, який народився 16 квітня 2016 року, про що в книзі реєстрації народжень 20.04.2016 року зроблено відповідний актовий запис за № 132 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-НО № 751878.

Батьком її сина, ОСОБА_7, являється відповідач, ОСОБА_2, з яким вони проживали спільно однією сімєю з листопада 2015 року по липень 2016 року, але в зареєстрованому шлюбі не перебували.

Їх спільне проживання із відповідачем не склалося. З липня 2016 року по теперішній час між сторонами виникають суперечності щодо місця проживання їх сина ОСОБА_8. Відповідач вважає, що дитина повинна жити разом із батьком, та він має визначати час спілкування позивачки із сином. Позивачка вважає, що така поведінка відповідача порушує як її права на спілкування з дитиною, так і права малолітньої дитини не розлучатися з матірю і бути поруч з нею.

Просить визначити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матірю та зобовязати ОСОБА_2, не чинити перешкоди проживанню малолітнього сина разом із позивачкою.

02 липня 2018 року від представника відповідача ОСОБА_4 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення проти позову, оскільки обставини викладені в позові не відповідають дійсності, спір між сторонами відсутній, ними досягнуто згоду що дитина має проживати разом із матір'ю. Стверджує, що після фактичного розлучення із позивачкою, це саме вона чинить йому та його батькам перешкоди у спілкуванні з сином ОСОБА_8. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

21 серпня 2018 року ОСОБА_1 надала відповідь на відзив, в якій викладено, що спір між ними щодо місця проживання дитини існує, про що свідчать тривалі дії протягом декількох місяців, що передували зверненню позивачки до суду, відповідача, які полягали у забороні ОСОБА_1 у спілкуванні із сином. Тому наполягає на позові.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судове засідання з'явились, позов підтримали в повному обсязі. Позивачка повідомила суду, що вона проживала спільно однією сімєю з відповідачем з листопада 2015 року по липень 2016 року. Від цивільного шлюбу із відповідачем 16 квітня 2016 року вона народила сина ОСОБА_7.

Через різні погляди на життя, ведення домашнього господарства та виховання дітей, між ними стали часто виникати сварки. Також вони часто сварилися через шкідливі звички відповідача. Непорозуміння між ними виникало і через небажання відповідача створювати їх власну родину, та жити окремо від її батьків. В липні 2016 року вони припинили спільне проживання, діти залишилися проживати разом із позивачкою. Відповідач, ОСОБА_2 продовжував спілкуватися з сином, матеріально допомагав, та цікавився справами дитини.

Влітку 2017 року їх стосунки поновилися, вони винайняли квартиру, та знову стали проживати спільно однією сімєю разом з дітьми.

09 вересня 2017 року, під час святкування «Дня міста» між ними виникла сварка. Відповідач взявши візочок з дитиною пішов додому, позивачка вирушила за ними. Натомість відповідач, зачинивши двері квартири, не пустив її додому. Оскільки відповідач був в нетверезому стані, аби його не провокувати, пересвідчившись, що в квартирі спокійно, пішла до помешкання своєї матері.

Наступного дня, 10 вересня 2017 року, одразу з ранку, вона пішла до квартири, де мешкали вони із відповідачем та дітьми. Відповідач, ОСОБА_2 її до квартири не пустив і відмовився віддати їй сина. Відповідач влаштував великий скандал, вчинив бійку, через що довелося викликати поліцію. Приїхавши на виклик, поліція не зарадила їх конфлікту, та порекомендувала звернутися до суду, задля вирішення питання визначення місця проживання дитини.

Декілька днів поспіль позивачка намагалася домовитися з відповідачем і вмовляла його віддати їй дитину, оскільки їх сину ОСОБА_8 на той час було півтора рочки, дитина потребувала постійної маминої присутності поруч.

Врешті їм із відповідачем вдалося домовитися. ОСОБА_2 погодився віддати їй дитину, але висунув певні умови. Відповідач наполягав на тому, аби дитина фактично проживала з позивачкою лише тоді, коли він зайнятий на роботі, а в інший час, згідно його вимог, дитина мала б проживати із батьком. Також, ОСОБА_2, їй повідомив, що в тому випадку, якщо вона не погоджується на його умови, він взагалі поїде з дитиною в інше місто, і їй доведеться дуже довго їх шукати.

Відповідач працював вахтовим методом, потижнево. Один тиждень він працював і перебував за межами міста, а наступний тиждень, вихідний.

Зваживши всі обставини вона вирішили погодитися на його умови, сподіваючись, що з часом їх конфлікт себе поступово вичерпає, і вони зможуть переглянути умови їх угоди.

На початку дії їх угоди, в той час коли їх син, ОСОБА_7, перебував у відповідача, вона мала змогу спілкуватися з дитиною, приходила до них у гості, телефонувала. Але поступово, відповідач почав її обмежувати у спілкуванні із сином. На її вимогу побачити дитину, аби пересвідчитися що із ОСОБА_7 все гаразд, відповідач вмикав відеозвязок по телефону, і стверджував, що для неї буде достатнім такий спосіб спілкування.

Останнім часом вона взагалі змушена була вмовляти відповідача, аби забрати дитину до себе додому. Відповідач їй пояснював, що в нього змінився графік, що тепер у нього більше вільного часу, і лише тоді, коли він поїде на вахту, вона буде «сидіти» з дитиною. Тобто відповідач сприймає її як няню дитини, а не як матір, нехтуючи правом дитини спілкуватися і бути поруч з мамою, а також порушуючи її право на спілкування із сином.

В березні 2018 року вона звернулася до служби в справах дітей Дружківської міської ради, аби їй допомогли забрати дитину, оскільки з відповідачем вже неможливо було домовитися. Там їй порадили звернутися до суду з метою визначення місця проживання дитини разом з матірю.

На початку квітня 2018 року, вона ще раз спробувала домовитися із відповідачем, аби той дозволив їй забрати дитину до себе. Тоді, відповідач їй пообіцяв, що на пасхальні свята вона зможе забрати дитину. 07 квітня як вони і домовлялися, позивачка зателефонувала відповідачеві, аби дізнатися в котрій годині їй прийти за сином, натомість ОСОБА_2 в черговий раз їй повідомив, що в нього змінилися плани, і він на свята іде з дитиною в гості.

Вона почала вмовляти відповідача надати їй можливість принаймні на декілька хвилин побачитися з сином, і нарешті ОСОБА_2 погодився відпустити дитину з нею на прогулянку, але з обовязковою умовою повернути йому сина в чітко визначений час. Після чого позивачка забрала сина і не віддала відповідачу.

На теперішній час, їх син, ОСОБА_7, проживає разом з нею, за адресою по вул. Космонавтів, 6.71, кв. 10, в м. Дружківка, за адресою реєстрації місця проживання дитини. Між ними існує неперервний духовний зв'язок, разом з нею син зростає в любові і турботі. Відповідач постійно наполягає, аби позивачка повернула ОСОБА_7 йому, оскільки, на думку відповідача, їх син повинен проживати разом із батьком, бо вважає, що лише він зможе виховати дитину. На думку відповідача, вона як мати дитини, може спілкуватися із сином, лише з його дозволу, і лише в той спосіб, який він вирішить.

Просить суд задовольнити її вимоги залишити проживати дитину разом із нею і зобов'язати відповідача не чинити їй перешкоди у вихованні сина.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання з'явився, заперечує проти позовних вимог в повному обсязі. Повідомив суду, що між ним та позивачкою немає жодної суперечки з приводу того з ким з них повинна жити малолітня дитина. Він згоден з тим - що малолітня дитина повинна мешкати разом з матірю, та жодного разу про це не заперечував.

Після того як вони фактично розлучились, він наполягав на тому, щоб ОСОБА_1 не чинила опіру навідувати сина, спілкуватись з ним, ходити на прогулянки, тощо. Фактично до березня 2018 року все так і було, дитина мешкала як з ОСОБА_1 (а точніше з її батьками) за адресою: АДРЕСА_1, так і з ним. Його батьки також мали можливість спілкуватись з онуком, приймати участь в його вихованні, тощо.

В тім, з березня місяця поточного року все змінилось, та ОСОБА_1 стала перешкоджати як йому так і його батькам спілкуватись з дитиною.

Рішенням виконкому Дружківської міської ради № 205 від 16 травня 2018 року був встановлений ОСОБА_2 спосіб його участі у вихованні сина ОСОБА_7: будь-які три дні на тиждень за попередньою домовленістю з матірю ОСОБА_1.

Проте, ОСОБА_1 не стала виконувати вказане рішення, а всіляко намагається перешкодити спілкування з дитиною як його батькові так і діду з бабою.

18 квітня 2018 року батько, баба та дідусь дитини звернулись з письмовими заявами до міського голови щодо перешкоджання ОСОБА_1 у їх спілкуванні з дитиною, а 19 квітня відправили листа до ОСОБА_1.

Наприкінці травня 2018 року вони отримали відповідь з виконавчого комітету Дружківської міської ради , якою їм розяснено , що відповідно до вимог ст. 257 СК України баба, дід мають право спілкуватись зі своїми внуками, брати участь в їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом своїх прав щодо виховання внуків. Якщо ж такі перешкоди відбуваються, потрібно звернутись до суду з відповідною заявою про їх усунення.

ОСОБА_1, по телефону повідомила, що їх листи отримала, але зустрічатись з дитиною нікому з них не дасть.

При цьому батько та баба з дідом мають гарний стан здоровя, не зловживають алкогольними напоями або наркотичним засобами, бажають приймати участь у вихованні дитини.

Все це призвело до того, що дідусь та бабуся звернулись до суду з відповідним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 висловив свою думку, щодо відсутності спору між сторонами, оскільки дитина фактично мешкає із позивачкою, і відповідач проти цього не заперечує, за згодою відповідача дитину було зареєстровано за місцем реєстрації матері, вбачає можливість укладення мирової угоди.

Представник позивачки ОСОБА_3 вважає, що в укладенні мирової угоди не має сенсу, оскільки спір існує і це підтверджено фактичними діями відповідача, питання має бути врегулюване шляхом винесення рішення суду, яким буде закріплено місце проживання дитини з одним із батьків, на якого і буде покладено основне зобовязання по вихованню та реалізації прав дитини. Тим більше сторони раніше намагалися досягти згоди, але ці спроби виявилися марними, оскільки угода виконувалась в односторонньому порядку позивачкою, а відповідач не виконував домовленостей і дитина тривалий час залишалась проживати із ним. Наголосила, що саме орган опіки та піклування Дружківської міської ради порадив сторонам звернутися до суду для того, щоб остаточно вирішити питання щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_7

Представник третьої особи ОСОБА_5 в судове засідання з'явилася, підтримала позицію, викладену в наданому нею 02 серпня 2018 року висновку органу опіки та піклування і пояснила, що на підставі ст.ст.19, 161 Сімейного кодексу України, за доцільним буде визначити місце проживання дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, з матір'ю.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, думку представника органу опіки та піклування Дружківської міської ради, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8). Дитина народилась у період сумісного проживання без реєстрації шлюбу.

Дитина разом з позивачкою проживають у батьків позивачки за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою про склад сім'ї та актом складеним 11 квітня 2018 року головою територіального комітету мікрорайону "Южний"(а.с.6, 14).

На вихованні у позивачки є ще одна малолітня дитина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Матір дитини перебуває на обліку в УСЗН Дружківської міської ради та отримує допомогу на 1 дитину одиноким матерям, державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям, щомісячну одноразову допомогу при народженні 1-ї дитини (а.с.123-125).

З довідки №273/д від 10.04.2018 року підписаної заступником головного лікаря КЛЗ "ЦМКЛ" ОСОБА_1 на обліку не знаходиться, за останні п'ять років за психіатричною допомогою до психневрологічного диспансерного відділення КЛЗ "ЦМЛ" м.Дружківки не зверталася. Згідно довідки №236, виданої Комунальною лікувально-профілактичною установою "Міський наркологічний диспансер м.Дружківка" 10.04.2018 року позивачка на обліку в наркологічному кабінеті не перебуває (а.с.12-13).

ОСОБА_1 за місцем мешкання характеризується як гарна мати двох малолітніх дітей, яких утримує в чистоті та порядку, діти гарно розвинуті за своїм віком. В квартирі також належний порядок. З сусідами позивачка підтримує доброзичливі відносини, в сварках, скандалах помічена не була (а.с.15).

09 жовтня 2017 року Дружківським міським судом стягнуто з відповідача на користь позивачки на утримання малолітнього сина ОСОБА_8 аліменти в розмірі 1/4 частини його доходу (а.с.9). Станом на 31 грудня 2017 року заборгованість по аліментам склала 2829,30 грн., оскільки нараховані аліменти відповідачем не сплачувались (а.с.16).

Рішенням виконавчого комітету Дружківської міської ради №205 від 16 травня 2018 року відповідачу ОСОБА_2 визначено спосіб участі у вихованні сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, із зобов'язанням його погоджувати з ОСОБА_1 час спілкування з дитиною. ОСОБА_1 в свою чергу було зобов'язано не перешкоджати спілкуванню дитини із батьком (а.с.36).

03 червня 2018 року о 16:00 годині ОСОБА_2 знаходячись біля будинку №71 по вул. Космонавтів м.Дружківка заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_1, про що 04 червня 2018 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстроване кримінальне провадження №0000688 за ст. 125 ч.1 КК України (а.с.37). Як показали сторони і свідки в ході розгляду справи конфлікт виник знову ж таки через дитину.

Судом також встановлено, що відповідач працював у ТОВ "Українська екскаваційна компанія" на посаді інженера з охорони праці з 01 листопада 2017 року по травень 2018 року. За місцем роботи характеризувався позитивно, як сумлінний працьовитий та відповідальний. Завжди тактовний, ввічливий, в колективі користується повагою, з боку керівництва нарікань не має (а.с.67). Із довідки про його доходи вибачається, за період грудень 2017 р.-травень 2018 р. з його заробітної плати нараховані та сплачені аліменти в сумі 5576,00 грн. (а.с. 64, 66). Також судом встановлено, що власного житла не має, зареєстрований разом із своїми батьками за адресою: АДРЕСА_3, проживає окремо в орендованій квартирі. На час розгляду справи не працює, перебуває на обліку в Дружківському міському центрі зайнятості.

Відповідач ОСОБА_2 на обліку в наркологічному кабінеті не перебуває, про що свідчить довідка №37 від 08.06.2018 року, видана КЛПУ "Міський наркологічний диспансер м.Дружківка" (а.с.65).

Згідно висновку органу опіки та піклування Дружківської міської ради від 01.08.2018 року, вбачається за доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з матірю (а.с. 80).

В порядку ст. 260 ЦПК України, в ході судового розгляду справи були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_9 повідомила суду, що вона є хрещеною матірю хлопчика ОСОБА_7, тобто кумою сторін по справі. Показала суду, що деякий час дитина мешкала за домовленістю батьків тиждень з мамою, тиждень з татом. Але якось вона зустріла позивачку з її мамою, які перебували в депресивному стані і повідомили, що ОСОБА_2 забрав дитину, не віддає матері. Приблизно біля одного місяця хлопчик був у батька. Коли все ж таки вдалося повернути сина, позивачка залишала дитину вдома з бабусею, оскільки боялася, що зустріне відповідача і він знов відбере сина. Сторони знаходяться в стані постійного конфлікту з приводу невизначеності місця проживання ОСОБА_7. Прзивачка є гарною матірю, займається вихованням, розвитком та лікуванням дитини, годує, одягає, задовольняє всі потреби дитини, не дивлячись на те, що її дохід складає тільки соціальна допомога. Відповідач також є гарним батьком, але вважає, що дитина повинна бути разом із мамою.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона доводиться позивачці бабусею. Її онука проживала з відповідачем в незареєстрованому шлюбі у батьків позивачки АДРЕСА_4, де і зареєстрували дитину після народження. Життя їх не склалося, вони постійно сварились. Згодом вони пішли жити окремо від батьків в орендовану квартиру. Однак 09 вересня 2017 року у них виник дуже серйозний конфлікт після чого відповідач не пускав її онуку додому та не віддавав хлопчика тривалий час. Довгими вмовляннями позивачка випросила дитину погуляти після чого не повернула її. Пізніше спроби відібрати дитину у матері з боку відповідача поновлювались. ОСОБА_2 показував їм хлопчика по відеозвязку і вважав це достатнім. Зараз дитина мешкає з мамою. Відповідач спілкується з сином, його батьки також не позбавлені цієї можливості.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні повідомила суду, що вона є матірю відповідача по справі. Ії син ОСОБА_2 зареєстрований разом із нею та її чоловіком ОСОБА_12, проживає окремо за іншою адресою. В період з осени 2015 року по вересень 2017 року її син спільно мешкав з ОСОБА_1 від спільного помешкання у них народився син ОСОБА_8. Після розірвання стосунків мати дитини ОСОБА_1 перешкоджає її сину, їй та її чоловіку бачитись із дитиною, що порушує їх права. В квітні місяці вони зверталися до міського голови щодо встановлення порядку спілкування з дитиною. На звернення їм було повідомлено, що згідно норм чинного законодавства вони мають право спілкуватися та брати участь у вихованні дитини та було рекомендовано звернутися до суду із позовом. 24 вересня 2018 року рішенням Дружківського міського суду Донецької області було задоволено позов ОСОБА_11, ОСОБА_12 до ОСОБА_1, яким було визначено час та місце їх спілкування. Також повідомила, що місце проживання її онука ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2, з дня народження по теперішній час не змінювалось за виняком двох місяців, коли сім'я мешкала в орендованій квартирі. Її син дитину у ОСОБА_1 не відбирав ніколи, у себе без домовленістю із нею хлопчика не залишав. На час розгляду справи її син та вони бачаться та спілкуються із дитиною, ніхто ніяких перешкод в цьому їм не чинить.

Між сторонами виникли правовідносини щодо визначення місця проживання дитини.

Положеннями статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 6 - ч. 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

У відповідності до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За правилами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У відповідності до ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні.

Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Відповідно до ст. ст.11,15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно п.2 ч.1 ст.161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.02.1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матірю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обовязок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сімї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сімям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Згідно п.1 ст. 9 Конвенції про права дитини дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Судом встановлено, що дитина проживає разом із матірю в задовільних умовах, охайна, доглянута, розвинута на свій вік. Для хлопчика матір'ю створені всі умови для фізичного та духовного розвитку. Мати піклується про свого сина, забезпечує всім необхідним. ОСОБА_1 відповідає морально-етичним нормам суспільства, має задовільний стан здоровя та дохід, який дозволяє утримувати дитину, наркотичні речовини та алкогольні напої не вживає, позитивно характеризується за місцем мешкання.

В досудовому порядку строни неодноразового намагалися дійти домовленостей щодо визначення місця проживання дитини, які деякий час виконувались ними, а згодом всеж таки між ними виникали конфлікти.

Дитина ще не досягла віку з якого може висловити свою думку і суд позбавлений можливості зясувати, з ким вона бажає проживати.

При вирішенні питання про місце проживання дитини, суд, оцінивши всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, повністю погоджується з висновком органу опіки та піклування Дружківської міської ради та вважає, що в даному випадку необхідно визначити місце проживання дитини разом з матірю, що відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, узгоджуватиметься з положеннями Конвенції про права дитини, рішеннями Європейського суду з прав людини і ґрунтуватиметься на чинному національному законодавстві України.

Крім того, суд зауважує, що батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матірю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною. Турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини він може реалізувати шляхом домовленості з матірю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір, який складає 704 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10-13,76-80, 89, 90, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування Дружківської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір'ю задовольнити повністю.

Визначити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, громадянкою України, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_6.

Зобов'язати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, громадянина України, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_8, РНОКПП НОМЕР_1 не чинити перешкоди проживанню малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з матір'ю, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, громадянкою України, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_9.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, громадянина України, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_8, РНОКПП НОМЕР_1 на користь держави судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд протягом тридяти днів після проголошення рішення.

В разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 08 листопада 2018 року.

Суддя: Є. В. Петров