Номер провадження: 22-ц/785/858/18
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Черевка П.М.,

при секретарі судового засідання Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 липня 2017 року в цивільній справі за позовом Одеської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особах Одеської міської Ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської Ради до Приватного підприємства «Гефест-56», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської Ради про визнання недійсними рішень загальних зборів, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про зобов'язання провести відповідну перебудову об'єкта нерухомості, -

ВСТАНОВИЛА:

14 жовтня 2014 року Одеська місцева прокуратура № 2 в інтересах держави в особах ОМР, Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «Гефест-56», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР про визнання недійсними рішень загальних зборів, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про зобов'язання провести відповідну перебудову об'єкта нерухомості, який 12 січня 2017 року та 22 червня 2017 уточнили (т. 1, а.с. 1-9, т. 3, 28-30, 63-65).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2015 року провадження в частині позовних вимог заступника прокурора Малиновського району міста Одеси про визнання недійсними та скасування рішень загальних зборів учасників ПП «Гефест-56» про передачу до статутного фонду нежитлового приміщення загальною площею 435,0 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. 25-ої Чапаївської дивізії, 11, а також вимоги про визнання недійсним та скасування рішення загальних зборів учасників ПП «Гефест-56» про передачу ОСОБА_2 в якості компенсації його частки у статутному капіталі підприємства права власності на 37/100 частин нежитлового приміщення загальною площею 435,0 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. 25-ої Чапаївської дивізії, 11 та про передачу ОСОБА_4 в якості компенсації його частки у статутному капіталі підприємства права власності на 37/100 частин нежитлового приміщення загальною площею 435,0 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. 25-ої Чапаївської дивізії, 11було закрито (т. 1, а.с. 216-217). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено (т. 1, а.с. 219-220).

Ухвалами апеляційного суду Одеської області від 30 грудня 2015 року ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2015 року та рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2015 року були залишені без змін (т. 2, а.с. 110-114, 115-119).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 липня 2016 року ухвалу та рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2015 року, а також ухвали апеляційного суду Одеської області від 30 грудня 2015 року були скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2, а.с. 211-214).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 липня 2017 року позовні вимоги Одеської місцевої прокуратури № 2 були задоволені частково. А саме суд вирішив визнати недійсним та скасувати рішення № 1 від 22.11.2013 року засновників приватного підприємства «Гефест-56» про передачу до статутного фонду нежитлового приміщення загальною площею 435 кв.м, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1; скасувати рішення № 9867649 від 13.01.2014 року про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення загальною площею 435 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 за Приватним підприємством «Гефест-56», прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_7; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення загальною площею 435 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, де зазначено, що власником є приватне підприємство «Гефест-56»; визнати недійсним та скасувати рішення загальних зборів засновників приватного підприємства «Гефест-56» від 13.12.2013 року про передачу ОСОБА_2 в якості компенсації його частки у статутному капіталі підприємства права приватної власності на 37/100 частин нежитлового приміщення загальною площею 435 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 та про передачу ОСОБА_4 в якості компенсації її частки у статутному капіталі підприємства право приватної власності на 63/100 частин нежитлового приміщення загальною площею 435 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1; скасувати рішення від 20.01.2014 року № 10090147 про державну реєстрацію за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 права власності на нежитлові приміщення загальною площею 435 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення загальною площею 435 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 від 20.01.2014 року № 16419494, видане ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на 37/100 та 63/100 частки нежитлових приміщень відповідно. В решті частини позову суд вирішив відмовити (т. 3, а.с. 85-90).

Не погоджуючись з вказаним рішенням 07 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою. Зокрема апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи. Окрім цього апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Тому просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Одеської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особах ОМР, Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР відмовити в повному обсязі (т. 3, а.с. 98-105).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 жовтня 2017 року справа була направлена до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення в справі (т. 3, а.с. 153-155), а 24 жовтня 2017 року ухвалою колегії суддів справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду (т. 3, а.с. 171-173).

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав. Прокурор та представник Одеської міської ради проти задоволення апеляційної скарги заперечували. Інші сторони в судове засідання не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з'явились, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 отримував дозволи на оренду твердого покриття як приватний підприємець, здійснював будівництво спірного об'єкту теж як приватний підприємець, а тому приймаючи участь в утворенні Приватного підприємства як фізична особа, він не мав правових підстав передавати до Статутного капіталу ПП «Гефест-56» нежитлові приміщення, побудовані ним як приватним підприємцем, також суд першої інстанції зазначив, що нежитлові приміщення побудовані з порушеннями, у спосіб що заборонений законом. Так, позовні вимоги щодо оскаржування рішення засновників ПП «Гефест-56» суд першої інстанції вирішив задовольнити. Що ж до інших позовних вимог, то суд першої інстанції зазначив, що оскільки матеріали справи не містять доказів, що об'єкт самочинного будівництва побудувала фізична особа - ОСОБА_6, то позовні вимоги в частині зобов'язання ОСОБА_6 звільнити земельну ділянку площею 435 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом проведення відповідної перебудови самовільно збудованого об'єкту нерухомості не підлягають задоволенню.

Колегія суддів часткового погоджується з висновками суду першої інстанції та частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.

На підставі ст. 331 ЦК України право власності на новостворений житловий будинок виникає після завершення його будівництва та прийняття до експлуатації з моменту державної реєстрації будинку. До завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані про процесі цього будівництва. Частиною 2 ст. 376 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього. Відповідно до положень ст. 376 ЦК України, згідно з якими житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм та правил. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм та правил( у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила, здійснює будівництво відмовляється від такої перебудови. Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», а саме п. 25 роз'яснено, що відхилення від проекту забудови об'єкта нерухомості або від вимог будівельних норм і правил, які не є істотними, не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства, не суперечать санітарно-технічним вимогам і правилам експлуатації, не впливають на міцність і безпечність цього об'єкта (зокрема, відхилення у житловому будинку від внутрішнього планування зі збереженням чи незначним відхиленням від установленого проектом розміру житлової площі, незначна зміна його габаритів, місця розташування тощо), не можуть бути підставою для задоволення вимог про перебудову чи про знесення об'єкта нерухомості.

Як вбачається з матеріалів справи заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10.12.2012 року, справа № 1519/20732/2012, було задоволено позов ОСОБА_6 та визнано за ним право приватної власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею - 435,0 кв.м., в тому числі основною площею - 302,7 кв.м. та підсобною площею - 132,3 кв.м. (т. 1, а.с. 17-19). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20.01.2014 року заочне рішення від 10.12.2012 року було скасовано, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено. Вказане рішення Апеляційного суду Одеської області набрало законної сили та на час розгляду даної справи не оскаржувалось. В рамках справи № 1519/20732/2012 було встановлено, що згідно договору оренди окремого індивідуально визначеного майна № 1/3605 від 14 грудня 2011 року, укладеного між Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради - з одної сторони, та ОСОБА_6, як приватним підприємцем, з іншої сторони, орендареві ОСОБА_6 було передано в строкове платне користування тверде покриття, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 строком до 01 лютого 2015 року. Таке тверде покриття, відповідно до вказаного договору, передавалося ОСОБА_6 як приватному підприємцю; спірне нежитлове приміщення ОСОБА_6 побудував, як приватний підприємець; докази, які б підтверджували, що земельна ділянка, на якій збудоване спірне нежитлове приміщення, відводилася ОСОБА_6 для будівництва вказаного нежитлового приміщення чи була йому виділена у встановленому порядку під уже збудоване спірне нерухоме майно відсутні; звертаючись до районного суду з позовом про визнання права власності на нежитлові приміщення ОСОБА_6 надав суду в якості доказів всі документи, які підтверджують отримання ним дозволів на оренду твердого покриття як приватним підприємцем та на здійснення ним будівництва об'єкту як приватним підприємцем (т. 1, а.с.20-23). Окрім цього в матеріалах справи міститься копія постанови Одеського окружного адміністративного суду від 15.07.2014 року в справі за № 815/3229/14, якою було скасовано рішення про державну реєстрацію прав власності на нежитлове приміщення, прийняте реєстратором КП «БТІ» Одеської міської ради 27.12.2012 року, на підставі якого до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно внесено запис за № 5674 в книзі 117неж-149 (реєстраційний номер майна: 38867161) про реєстрацію за ОСОБА_6 права власності (предмет спору - нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею - 435,0 кв.м.) (т. 1, а.с. 24-25). На час розгляду справи вказана постанова набрала законної сили та до вищих інстанції не оскаржувалась. Одночасно з матеріалів справи вбачається, що 22 листопада 2013 року, відбулися збори засновників ПП «Гефест-56», за участю ОСОБА_5, ОСОБА_6 за результатом яких, вирішено шість питань: 1) прийнято рішення про створення юридичної особи - Приватного підприємства «Гефест-56»; 2) затверджено Статутний капітал Приватного підприємства «Гефест-56», який вноситься як грошовими коштами в національній валюті так і нерухомим майном, що в сумі складає 727 100 гривень 00 копійок, який розподілено між засновниками, а саме частки Статутного капіталу ПП «Гефест-56» визначено в наступних розмірах: - вклад ОСОБА_5 до Статутного капіталу ПП «Гефест-56» - 7200, 00 гривень, що складає - 1% Статутного капіталу ПП «Гефест-56», - вклад ОСОБА_6 до Статутного капіталу ПП «Гефест-56» - нерухоме майно (нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 435,0 кв.м, яке належить на праві приватної власності на підставі заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року, вартістю 719 900 гривень, згідно експертного висновку, складає - 99% статутного капіталу ПП «Гефест-56»; 3) затверджено Статут Приватного підприємства «Гефест-56»; 4) затверджено місцезнаходження Приватного підприємства «Гефест-56»: 65113, Одеська область, місто Одеса, вулиця Академіка Глушко, корпус «в» кв. 141; 5) обрано директором ПП «Гефест-56» ОСОБА_5; 6) вирішено провести державну реєстрацію ПП «Гефест-56» у встановленому законом порядку та уповноважити ОСОБА_5 підписати довіреність третій особі на право проведення державної реєстрації підприємства (т. 1, а.с. 35-39). Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.01.2014 року (індексний номер 16049065) нежитлові приміщення загальною площею 435 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1, належать на праві приватної власності ПП «Гефест-56»(т. 1, а.с. 40). Крім того, рішенням загальних зборів ПП «Гефест-56» від 13.12.2013 року, оформленого протоколом № 3 від 13.12.2013 року було прийнято рішення про вихід ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зі складу учасників Підприємства та про компенсацію їм часток у статутному капіталі Підприємства та передачу у власність нерухомого майна Підприємства в зв'язку з виходом. Відповідно до актів-приймання передачі від 14.01.2014 року ОСОБА_4 було передано у власність 63/100 частин нежитлового приміщення загальною площею 435 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 було передано у власність 37/100 частин нежитлового приміщення загальною площею 435 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 41-47). Право приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на вказані частини спірного приміщення підтверджується рішенням про державну реєстрацію права власності від 20.01.2014 року, а також свідоцтвом про право власності на спірне нерухоме майно від 20.01.2014 року серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 48, 49).

Надаючи оцінку правильності вирішення позовних вимог в задоволеній частині апеляційний суд виходить з наступного. Приймаючи рішення по справі та задовольняючи частково позовні вимоги про визнання недійсним суд першої інстанції в основу свого рішення поклав факт скасування заочного рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10.12.2012 року, справа № 1519/20732/2012, належним чином не обґрунтувавши законних підстав для задоволення позовних вимог заявлених до різних по своїй правовій природі юридичних фактів - правоустановчих документів та правочину. Вирішуючи спір в цій частині слід виходити з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Звертаючись до суду з вимогами щодо визнання недійсними рішень та свідоцтв про право власності позивач не посилався на порушення положень ст.ст. 203,215 ЦК України. Разом з тим, звертаючись до суду позивач в обґрунтування своїх вимог зазначав, що відповідно до положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. А тому, оскільки заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10.12.2012 року було скасовано рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20.01.2014 року та відмовлено у визнанні права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_6, позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Між тим оцінка обґрунтованості позовних вимог повинна проводитись судом з точки зору остаточних позовних вимог та суб'єкта в інтересах якого заявлявся позов - Одеської міської ради, яка, в свою чергу, передала, на момент розгляду справи, спірну земельну ділянку в оренду відповідачам (т. 3, а.с. 78), що виключає можливість задоволення позовних вимог заявлених в інтересах ОМР в заявленій редакції. Так само, позивач звертаючись до суду з позовом просить визнати недійсним та скасувати рішення № 1 від 22.11.2013 року засновників приватного підприємства «Гефест-56» про передачу до статутного фонду нежитлового приміщення загальною площею 435 кв.м, що розташовано за адресою: м. Одеса, вулиця 25- ї Чапаєвської дивізії, 11; скасувати рішення про державну реєстрацію від 13.01.2014 № 9867649, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_7 про реєстрацію за приватним підприємством «Гефест-56» прав власності на нежитлові приміщення загальною площею 435 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 де зазначено що власником є приватне підприємство «Гефест-56»; визнати недійсним та скасувати рішення загальних зборів засновників приватного підприємства «Гефест-56», оформлене протоколом № 3 від 13.12.2013 року про передачу ОСОБА_2 в якості компенсації його частки у статутному капіталі підприємства права приватної власності на 37/100 частин нежитлового приміщення загальною площею 435 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 та про передачу ОСОБА_4 в якості компенсації її частки у статутному капіталі підприємства право приватної власності на 63/100 частин загальною площею 435 кв.м за адресою: АДРЕСА_1; скасувати рішення від 20.01.2014 року № 10090147 про державну реєстрацію за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності на нежитлові приміщення загальною площею 435 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1, визнати недійсним свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення загальною площею 435 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 від 20.01.2014 року № 16419494, видане ОСОБА_2 та ОСОБА_4, на 37/100 та 63/100 часток відповідно; зобов'язати ОСОБА_6 звільнити земельну ділянку загальною площею 435 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 шляхом знесення за власний рахунок самовільно збудованого об'єкту нерухомості. В обґрунтування останньої позивач посилався на положення ч. 4 ст. 376 ЦК України, відповідно до якої якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (т. 1, а.с. 2-9). Разом з тим, 12.01.2017 року позивачем була подана заява про уточнення позовних вимог в частині зобов'язання ОСОБА_6 звільнити земельну ділянку загальною площею 435 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 шляхом знесення за власний рахунок самовільно збудованого об'єкту нерухомості, а саме щодо уточнення об'єктів, які підлягають знесенню: коридору - 10,6 кв.м; залу - 162, 4 кв.м; кабінету - 6,9 кв.м; коридору - 19,9 кв.м, залу - 28,5 кв.м, коридору - 5,5 кв.м, гардеробу - 7,7 кв.м, сходів - 0,9 кв.м, комори - 4,0 кв.м, коридору - 9,4 кв.м, туалету - 1,9 кв.м, туалету - 1,9 кв.м, туалету - 1,8 кв.м, туалету - 1,8 кв.м, туалету - 2,3 кв.м, гардеробу - 5,1 кв.м, складу - 20,3 кв.м, кухні - 10,6 кв.м, коридору - 23,8 кв.м, бойлерної - 4,7 кв.м, котельної - 7,0 кв.м, основне - 15,7 кв.м, коридору - 4,5 кв.м, кухні - 58,3 кв.м, приміщення - 6,3 кв.м, мансарди - 13,2 кв.м. (т. 3, а.с. 28-30). Крім цього, 22.06.2017 року позивач знову подав заяву про уточнення позовних вимог в якій просив суд зобов'язати ОСОБА_6 провести відповідну перебудову об'єкта нерухомості, розташованого за адресою АДРЕСА_1, що складаються: коридору - 10,6 кв.м; залу - 162, 4 кв.м; кабінету - 6,9 кв.м; коридору - 19,9 кв.м, залу - 28,5 кв.м, коридору - 5,5 кв.м, гардеробу - 7,7 кв.м, сходів - 0,9 кв.м, комори - 4,0 кв.м, коридору - 9,4 кв.м, туалету - 1,9 кв.м, туалету - 1,9 кв.м, туалету - 1,8 кв.м, туалету - 1,8 кв.м, туалету - 2,3 кв.м, гардеробу - 5,1 кв.м, складу - 20,3 кв.м, кухні - 10,6 кв.м, коридору - 23,8 кв.м, бойлерної - 4,7 кв.м, котельної - 7,0 кв.м, основне - 15,7 кв.м, коридору - 4,5 кв.м, кухні - 58,3 кв.м, приміщення - 6,3 кв.м, мансарди - 13,2 кв.м. При цьому в обґрунтування своїх вимог позивач посилався на положення ч. 7 ст. 376 ЦК України за якими у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. В продовження своїх обґрунтувань позивач зазначив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством Україна заходи щодо реагування на притягнення винної особи до відповідальності (т. 3, а.с. 63-65).

Зважаючи вище зазначене колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що в постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 року, а саме в п. 9 предметом позову є те, що конкретно вимагає позивач, підставою - чим він обґрунтовує свої вимоги, змістом - обраний позивачем спосіб захисту права. Зміна предмета позову передбачає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до суду, а зміна підстав позовних вимог означає зміну обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України в діючій редакції до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Згідно з ч. 2 ст. 31 ЦПК України в редакції, діючій на момент подання позивачем заяви про уточнення позову, до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Таким чином, за обставинами даної справи позивач звертаючись до суду з відповідними заявами не тільки уточнив позовні вимоги, а й змінив підставу своїх вимог всупереч положенням, діючого на момент здійснення відповідної дії, цивільного процесуального законодавства. Звертаючись до суду з вимогами щодо визнання недійсними та скасування відповідних рішень та свідоцтв про право власності на спірне нерухоме майно позивач, в підсумку, просив суд зобов'язати відповідача провести знесення самочинного будівництва, що в співставленні предмету та підстав позову з врахуванням всіх позовних вимог було логічним. Однак, в подальшому, позивач уточнив свої вимоги та просив суд зобов'язати відповідача провести перебудову спірного нерухомого майна. Разом з тим, у випадку задоволення позовних вимог в повному обсязі, та у випадку скасування рішень та свідоцтв про право власності на спірне нерухоме майно, виконання рішення в частині перебудови буде неможливим, оскільки, як вже вище зазначалося та на що посилався сам позивач як на підставу задоволення його вимог, право власності за ОСОБА_6 рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20.01.2014 року було скасовано, а отже перебудова спірного нерухомого майна ним не зможе бути проведена. Таким чином, між предметом та підставами заявленого позову в остаточній редакції, яка була підтримана стороною позивача в тому числі і в суді апеляційної інстанції, існує суперечність, що виключає задоволення позовних вимог за заявленими підставами. Одночасно, колегія суддів звертає увагу на той факт, що в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо проведення перебудови спірного нерухомого майна рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржувалось, а тому оцінка обґрунтованості позовних вимог в цій частині, в тому числі за заявленими підставами, та законності прийнятого судом першої інстанції рішення не проводиться.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, положення діючого цивільного та цивільного процесуального законодавства, підстави та предмет позовних вимог в сукупності, їх взаємопов'язаність та встановлену суперечність, колегія суддів на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та приймає в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 липня 2017 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог. В скасованій частині ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко

Р.Д. Громік

Повний текст постанови виготовлено 20 квітня 2018 року.

Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

12.04.2018 року м. Одеса