Справа № 346/1687/17
Провадження № 22-ц/4808/43/18
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря: Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Коломийського міськрайонного суду в складі судді Беркещук Б.Б., ухвалене 4 липня 2017 року в м. Коломиї Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,

в с т а н о в и в :

В квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право на користування житлом.

Позов обґрунтовував тим, що на підставі договору дарування від 24.07.1992 року є власником житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1. Окрім нього, у будинку зареєстровані колишня дружина ОСОБА_1, дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка є неповнолітньою. Відповідач в спірному будинку не проживає, оскільки постійно перебуває за кордоном. Інтересу щодо нього не проявляє, жодних витрат на оплату житлово-комунальних послуг не несе. Посилаючись на те, що вона без поважної причини понад рік не проживає у будинку, та не виконує обов'язків з утримання житла, просив суд визнати її такою, що втратила право користування житловим будинком.

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 4 липня 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житлом будинковолодіння в АДРЕСА_1

Рішення мотивовано тим, що будучи зареєстрованою в житловому будинку ОСОБА_1 більше року там не проживає, будь-якої участі в його утриманні не бере та не сплачує комунальні платежі, що є підставою для втрати нею права користування житлом згідно ст. 405 ЦК України.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 20 червня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просила скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що не з'явилась в судові засідання з поважної причини, оскільки не була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи. Відтак, була позбавлена права подати свої заперечення на позов, пояснення щодо суті спору та заявити клопотання про виклик свідків.

Вказує, що хоча спірний будинок і отриманий в дар позивачем, однак під час перебування сторін у шлюбі суттєво зріс у вартості. А отже, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки їй належить частка в будинковолодінні, у суду не було підстав для визнання її такою, що втратила право користуватись власним майном.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим. В судовому засіданні на підставі належних засобів доказування встановлено, що саме він є власником спірного будинку, а ОСОБА_1 не проживала в ньому понад рік та не брала участі в його утриманні. Відповідно втратила право користування житловим приміщенням.

Згідно із абзацом третім пункту 3 розділу XII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пунктом 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжували здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Івано-Франківської області, враховуючи положення ч.6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у частині виконання рішень про утворення судів та п. 3 ч.1 ст. 31 ЦПК України дану справу передано для розгляду до Івано-Франківського апеляційного суду.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1- адвокат ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися повторно з невідомих суду причин. Остання належним чином повідомлена про дату,час і місце розгляду справи. Враховуючи положення ст. 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в зв'язку із цим не встановлено.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_1- адвоката ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, спірні правовідносини виникли між власником житла і особою, яка є колишнім членом його сім'ї. Тому до цих правовідносин застосовуються положення статті 405 ЦК України.

З'ясовано, що згідно договору дарування від 24.07.1992 року ОСОБА_2 набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1. При цьому зазначено, що будинок одноповерховий, жила площа його становить 28,7 кв.м, інформації щодо загальної площі не міститься. Право особистої власності на це майно в цілому було зареєстровано за ним в Івано-Франківському ОБТІ 28.07.1992 року за № 403 (а.с. 6-7). Також на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 22.12.2004 року йому належить земельна ділянка площею 0,2021 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель, на якій вони розташовані (а.с.8).

Як вбачається з технічного паспорта на садибний(індивідуальний)житловий будинок , виготовленого на замовлення ОСОБА_2 27.02.2007 року в ньому зазначено рік побудови будинку - 1954, а в експлікації - всі його приміщення та загальна їх площа.

Згідно довідки Товмачицької сільської ради від 25.01.2017 року у вказаному будинку зареєстровані позивач, його колишня дружина ОСОБА_1, доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16).

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15 грудня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишено на виховання матері (а.с. 18). Рішення набрало законної сили та сторонами не оскаржувалося.

Звертаючись до суду за захистом порушеного права, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що ОСОБА_1 не проживає в будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, на підтвердження чого подано письмові докази.

Зокрема, згідно із актом обстеження спірного господарства від 25.01.2017 року, складеного головою Товмачицької сільської ради в присутності сусідів, в результаті перевірки та зі слів ОСОБА_2 встановлено, що відповідач в даному господарстві не проживає протягом одного року (а.с17).

За приписами частини третьої статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право позивача на користування власністю кореспондується також з правом колишніх членів сім'ї на користування жилим приміщенням, в яке вони вселились як члени сім'ї і цього права вони можуть бути позбавлені лише в передбачених законом випадках.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

При цьому сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням.

В силу вимог статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України необхідно встановити дві обов'язкові умови: по-перше, відсутність члена сім'ї понад один рік, а по-друге, його відсутність без поважних причин. Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

До поважних причин закон може віднести строкову службу в армії, навчання, робота за кордоном, лікування, тривалі відрядження, тощо.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України, в редакції, що діяла на час ухвалення рішення, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Особа, яка вимагає визнання члена її сім'ї таким, що втратив право користування житлом, повинна довести його відсутність за місцем реєстрації протягом року без поважних причин. Тобто, тягар доказування покладено саме на позивача.

Аналізуючи надані позивачем докази, колегія суддів дійшла висновку, що матеріалами справи не встановлено обставин відсутності відповідача без поважних причин понад один рік в спірному будинку.

Зокрема, ОСОБА_1 не втрачала інтересу до спірного будинку, а її періодична відсутність викликана поважними причинами, пов'язаними з тим, що вона працює за кордоном, на що посилався і сам позивач. Часте перебування відповідача за кордоном підтверджується також відмітками у закордонному паспорті (а.с.92-99).

При цьому акт обстеження матеріально-побутових умов, в якому зазначено, що відповідач у будинку не проживає, не може бути належним доказом для підтвердження позовних вимог , оскільки не визначає причин такої відсутності. Крім того, складений зі слів позивача в присутності свідків, які судом не допитувалися. Не можна визнати достовірним і достатнім доказом також пояснення свідка ОСОБА_9, оскільки на їх підставі неможливо встановити наявність обставин(фактів), що обгрунтовують позовні вимоги.

Безпідставними є також доводи ОСОБА_2 про те, що відповідач не несе витрат на утримання будинку, оскільки ним не надано жодних доказів які саме витрати нараховуються на утримання будинку та чи звертався він з вимогою до неї щодо сплати цих витрат.

Крім того, постановляючи рішення в даній справі, суд не врахував тієї обставини, що задовольняючи 15.12.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу суд також фактично вирішив питання щодо місця проживання малолітньої доньки сторін ОСОБА_4 з матір'ю (а.с.18). Разом з тим, визнаючи відповідачку такою, що втратила право на користування житлом, суд не прийняв до уваги вимог ч. 3 ст. 29 ЦК України про те, що місцем проживання дитини є місце проживання, в даному випадку, одного з батьків - матері.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

В ході розгляду справи апеляційним судом встановлено, що в травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Коломийського міськрайонного суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на об'єкти нерухомого майна, в тому числі і на спірне будинковолодіння посилаючись на те, що за час шлюбу належне колишньому чоловікові майно істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат сторін. Справа знаходиться на розгляді в суді першої інстанції, що підтверджено відповідними матеріалами, і рішення по ній не прийнято.

Також, як вбачається з пояснень в засіданні апеляційного суду представника апелянта, а також з інформації в ЄДРСР, у провадженні Коломийського міськрайонного суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, в інтересах якої діє ОСОБА_1, про втрату права на житло (справа № 346/4543/18).

З огляду на всі ці обставини, на думку колегії суддів, позов заявлено ОСОБА_2 передчасно.

Оскільки суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, ухвалив рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, вважаючи їх встановленими, відповідно до п.п. 1, 2, ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи положення ч.13 ст.141 ЦПК України слід змінити також розподіл судових витрат. А тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 960 грн.

Керуючись ст.ст. 374,376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 4 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 960 грн понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 13 грудня 2018 року.