ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4399/17
провадження № 2/753/1116/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Даниленко В.В.

при секретарі Слаква О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_2 до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, третя особа ПАТ "Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву" про скасування наказу про звільнення з посади та поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року до Дарницького районного суду м. Києва звернувся з позовною заявою ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2) до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (далі-відповідач, Мінрегіон), третя особа: ПАТ "Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву"" (далі-третя особа, ПАТ «КИЇВЗНДІЕП») про скасування наказу від 27.02.2017 № 76 К/ОС про звільнення з посади директора ПАТ "Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву" та поновлення на роботі.

Обгрунтовуючи позов ОСОБА_2 посилався на те, що згідно контракту від 21.01.2015 №1, який укладено з Мінрегіоном його призначено на посаду директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» строком на три роки, з 03.03.2015 року до 02.03.2018 року (включно).

Однак, наказом Мінрегіону в особі державного секретаря Малашкіна М.А. від 27.02.2017 року №76 К/ОС «Про звільнення з посади директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» ОСОБА_2» позивача було звільнено з посади директора з 28.02.2017 року на підставі ч. 3 ст. 99 ЦК України, відповідно до п. 5 ст. 41 КЗпП України.

Вказаний наказ Мінрегіону, на думку позивача, є незаконним, оскільки його підписано не уповноваженою на те особою, оскільки лише Міністр Мінрегіону відповідно до п.п. 7 п. 10 Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (затверджено постановою Кабміну України від 30.04.2014 року №197) утворює, ліквідує, реорганізовує підприємства, установи та організації, що належать до сфери управління Міністерства, затверджує їх положення (статути), призначає на посаду за погодженням з головами місцевих держадміністрацій та звільняє з посади їх керівників, крім випадків, установлених законом, здійснює в межах своїх повноважень інші функції з управління об'єктами державної власності.

Водночас у порушення до п.п. 7 п. 10 згаданого Положення відповідачем не було отримано погодження про його звільнення від Печерської районної в м. Києві державної адміністрації.

Окрім того, оскаржуваний наказ у порушення ст. 40 ч. 3 КЗпП України ухвалений у період коли позивач був тимчасово непрацездатним та перебував у лікарській установі, також наказ ухвалено за відсутності акту про проведення відносно ОСОБА_2 службового розслідування тощо.

Представник відповідача позовних вимог не визнав, подав до суду письмове заперечення у яких наполягав на законності та обґрунтованості наказу Мінрегіону від 27.02.2017 року №76 К/ОС.

Представник третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог, надав суду письмове пояснення, наказ Мінрегіону від 27.02.2017 року №76 К/ОС вважав законним та обгрунтованим.

Суд, заслухавши позивача та його представника, представника відповідача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_2 згідно контракту від 21.01.2015 №1, що укладено з Мінрегіоном, призначено на посаду директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» строком на три роки, з 03.03.2015 року до 02.03.2018 року (включно).

Наказом Мінрегіону в особі державного секретаря Малашкіна М.А. від 27.02.2017 року №76 К/ОС «Про звільнення з посади директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» ОСОБА_2» позивача було звільнено з посади з 28.02.2017 року на підставі ч. 3 ст. 99 ЦК України, відповідно до п. 5 ст. 41 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 99 ЦК України повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень, тоді як згідно з п. 5 ст. 41 КЗпП України передбачено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: припинення повноважень посадових осіб.

Частиною 3 статті 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно приписів Закону України «Про управління об'єктами державної власності», а також розпорядження Кабінету Міністрів України від 09.11.2011 №1114 Мінрегіон здійснює повноваження з управління корпоративними правами держави щодо ПАТ «КиївЗНДІЕП».

Таким чином, ПАТ «КиївЗНДІЕП» належить до сфери управління Мінрегіону.

Статтею 10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» встановлено, що державний секретар міністерства відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління міністерства.

Водночас у п.п. 7 п. 10 Положення про Мінрегіон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.04.2014 №197, визначено, що Міністр призначає на посаду за погодженням з головами місцевих держадміністрацій та звільняє з посади їх керівників, крім випадків, установлених законом. Законом України «Про центральні органи влади» установлено, що повноваження щодо звільнення керівників підприємств, що належать до сфери управління міністерства, належать державному секретарю міністерства, а не міністру.

Зважаючи на викладені приписи законодавства суд приходить до висновку про те, що державний секретар Мінрегіону Малашкін М.А. мав повноваження на підписання оскаржуваного наказу Мінрегіону від 27.02.2017 року №76 К/ОС.

Стосовно необхідності, на думку позивача, погодження його звільнення з посади саме з Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією.

Статтею 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» керівники підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, призначаються та звільняються з посад за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації.

Процедура погодження визначається положеннями Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 року №818.

Згідно із пунктом 4 вказаного Порядку пропозиція щодо погодження звільнення з посади керівника підприємства, яке зареєстроване на території м. Києва, погоджується з головою Київської міської державної адміністрації.

З огляду на викладене, Мінрегіоном звільнення ОСОБА_2 у встановленому порядку погоджене саме із головою Київської міської державної адміністрації, що вбачається з листа Київської міської державної адміністрації від 15.02.2017 за № 001-387.

Щодо порушень, на думку позивача, вимог трудового законодавства під час його звільнення Мінрегіоном.

Зі статуту ПАТ «КиївЗНДІЕП» вбачається, що єдиним акціонером товариства є держава в особі Мінрегіону. Згідно зі статтею 49 Закону України «Про акціонерні товариства» до товариства з одним акціонером не застосовуються положення статей 33-48 цього Закону щодо порядку скликання та проведення загальних зборів акціонерного товариства. Повноваження загальних зборів товариства, передбачені статтею 33 цього Закону та внутрішніми документами товариства, здійснюються акціонером одноосібно. Рішення акціонера з питань, що належать до компетенції загальних зборів, оформлюється ним письмово (у формі рішення). Таке рішення акціонера має статус протоколу загальних зборів акціонерного товариства.

Відповідно до пункту 8.1 Статуту управління товариством здійснює його Вищий орган управління в особі Мінрегіону, який виконує повноваження загальних зборів акціонерів та наглядової ради. Пунктом 8.2 Статуту до компетенції Мінрегіону віднесено призначення та звільнення директора (одноосібний виконавчий орган (стаття 58 Закону України «Про акціонерні товариства»).

Статтею 61 Закону України «Про акціонерні товариства» передбачено, що підстави припинення повноважень голови та/або члена виконавчого органу встановлюються законом, статутом товариства, а також контрактом, укладеним з головою та/або членом виконавчого органу.

З контракту від 21.01.2015 №1 вбачається, що ОСОБА_2 призначено на посаду директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» на термін з 01.03.2015 року по 02.03.2018 року.

Пунктом 5.2 вказаного контракту передбачено, що він припиняється: а) після закінчення терміну дії контракту; б) за угодою сторін; в) до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених пунктами 5.3 та 5.4 контракту; д) з інших підстав, передбачених чинним законодавством України та контрактом.

Статтею 99 ЦК України визначено, що виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Згідно приписів ст.ст. 8, 9, 82 та 152 ЦК України на ПАТ «КиївЗНДІЕП» поширюються положення Цивільного кодексу України.

З рішення Конституційного Суду України від 12.01.2010 № 1 -рп/2010 та пункту 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського кодексу України від 25.02.2016 № 4 передбачено, що зміст положень статті 99 ЦК України треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу від виконання обов'язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Водночас, пунктом 5 статті 41 КЗпП України передбачено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку - припинення повноважень посадових осіб.

Згадана підстава для розірвання трудового договору не вимагає необхідності з'ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів, як це випливає з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Інвесторам (власникам) господарських товариств надано право звільняти посадових осіб без зазначення причин.

Отже, повноваження директора ПАТ «КиївЗНДІЕП», як посадової особи цього господарського товариства, можуть бути припинені Мінрегіоном, з ним може бути розірвано контракт у будь-який час, на розсуд Мінрегіону, з будь-яких підстав та незалежно від причин, які цьому передували, у т.ч. незалежно від прибутку за результатами господарської діяльності товариства, раціональності використання орендованого майна тощо.

З огляду на викладене, доводи ОСОБА_2 стосовно того, що для дострокового розірвання контракту згідно з п. 5 ст. 41 КЗпГІ України відсутні підстави, не знайшли свого підствердження у судовому засіданні, а доводи позивача про те, що перед звільненням необхідно було провести службове розслідування, а також що звільнення є дисциплінарним стягненням і мало здійснюватися виключно згідно з п. 1 статті 40 КЗпП України не узгоджуються із іншими вказаними приписами чинного законодавства.

Стосовно тверджень позивача, що його звільнено в період тимчасової непрацездатності.

Відповідно до ч. 3 ст. 41 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

З листка непрацездатності серії АДА №630173, який видано 10.03.2017 року, вбачається, що ОСОБА_2 станом на день звільнення (28.02.2017 року) був непрацездатним.

Водночас, у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення пп. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Саме такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 26.12.2012 року у справі № 6-156цс12.

У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, обставини справи не підтверджені належними та допустимими засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 2,4,12,13,76-78,206,258-268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, третя особа ПАТ "Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву" про скасування наказу про звільнення з посади відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: