Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/498/18
Провадження № 2/321/291/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03.08.2018 смт. Михайлівка
Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Кравченко Н.О.,
за участю секретаря судового засідання Цаплі Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю ОСОБА_2, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Михайлівська районна державна адміністрація Запорізької області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 Відповідач ОСОБА_3 разом зі своєю дитиною ОСОБА_4 була зареєстрована 8 вересня 2011 року, але з травня 2015 року в ньому не мешкають, тобто, тривалий час відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у житловому будинку АДРЕСА_2 безперервно не проживають, їх місцезнаходження не відоме. Крім того, знятися з реєстрації з попереднього місця проживання ОСОБА_3 разом зі своєю дитиною ОСОБА_4 відмовляється. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими що втратили право на користування жилим приміщенням.
Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, однак від представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, на позові наполягають, просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечують.
Відповідачі ОСОБА_3 та законний представник ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, про час імісце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомлені. Також, враховуючи зміст відповіді Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області, судом встановлено, що відповідач обізнана про розгляд цивільної справи та про предмет позову, оскільки саме за ухвалою суду відповідача викликали на засідання сесії з розгляду питання щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв'язку із наявністю у відповідача малолітньої дитини.
За таких обставин, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, в порядку статей 280, 281 ЦПК України.
Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надавши суду письмові пояснення, згідно яких відповідач ОСОБА_3 на теперішній час проживає в м. Василівка разом з донькою ОСОБА_4, в квартирі яку винаймає. Неповнолітня ОСОБА_4 навчається в загальноосвітній школі м. Василівка. Відсутні відомості щодо наявності у відповідача іншого житла, що належить їй на праві власності або користування, та можливості вирішити питання щодо перереєстрації місця проживання. Просила розглядати справу за відсутності представника Органу опіки та піклування Михайлівської РДА, позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні в частині визнання малолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням порушить житлові права дитини.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 04 червня 1996 року зареєстрованого в реєстрі за № 627, посвідченого державним нотаріусом Михайлівської державної нотаріальної контори Запорізької області Ситниковою Л.В., належить житловий будинок АДРЕСА_3 (а.с.6).
Згідно технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_4 власником нерухомості зазначено ОСОБА_1 (а.с.7-9).
Відповідно до акту депутата Пришибської селищної ради від 26.04.2018 року за адресою: АДРЕСА_5 зареєстровані але фактично не проживають з травня 2015 року колишня співмешканка ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та її дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4.
Посилання позивача в особі представника ОСОБА_2 на положення ст..ст. 71, 72 ЖК України як на підставу для задоволення вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням не є спроможним, оскільки положення цих статей регулюються Главою другою Житлового кодексу та стосуються Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Положення цих статей не можуть застосовуватись до встановлених судом правовідносин, оскільки спірне житло належить позивачу на праві власності.
Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути даний позов за правилами гл.гл. 28,32 Розділу І Книги третьої Цивільного Кодексу України.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном.
Гарантуючи захист права власності, передбачене ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них(ст.ст. 379, 380 ЦК ).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Згідно положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.
Підстав для збереження житла за відповідачем ОСОБА_3 суду не надано.
Права власника житлового будинку визначені ст.. 383 ЦК України та ст.. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
У разі виникнення спору між власником і членами сім'ї суд повинен врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.. 405,406 ЦК України. Зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Що стосується вимоги про визнання такою, що втратила право на користування жилим приміщенням ОСОБА_3, то слід зазначити, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України).
Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК України.
Відповідно до частини 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.
Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» схваленою резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/25від 20 листопада 1989 року та ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Отже, неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 разом з дитиною - ОСОБА_4 з травня 2015 року не проживає за адресою: АДРЕСА_6
ОСОБА_3 не несе витрат на утримання житла, будь-яких доказів про те, що у відповідачів існують перешкоди у користуванні спірним житлом суду не надано.
Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщення є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню.
Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Однак, не можуть бути задоволені вимоги позивача щодо визнання неповнолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням з огляду на наступне.
Згідно з ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
На момент звернення позивача до суду неповнолітня ОСОБА_4 не досягла 10 років.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України.
В силу положень ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.
Згідно з статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
У відповідності до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Тобто, відповідно до зазначених норм закону місце проживання дитини, яка не досягла 10 років визначається за згодою батьків, у разі, якщо вони не проживають разом.
Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, АДРЕСА_5 неповнолітньою ОСОБА_4, не підлягають задоволенню.
Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 4-5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд,
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_7, такою що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_8
В іншій частині позову - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Михайлівського районного суду

Запорізької області Н.О. Кравченко