Апеляційне провадження №22-ц/824/3434/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Симоненко І.В.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідач через мережу «Інтернет» запропонував інвестувати кошти у взаємний фонд «Меркурій» під 240 % річних з виплатою винагороди кожного тижня. Погодившись з такою пропозицією, ОСОБА_2 у лютому-березні 2015 року перерахував на банківську картку відповідача кошти загальною сумою 250 000,00 грн. В подальшому позивачу стало відомо, що ПриватБанк заблокував можливість використання своїх фінансових інструментів для фонду «Меркурій» діяльність якого має всі ознаки фінансової піраміди та підпадає під норми закону про протидію шахрайству.

Оскільки стосунки між сторонами так офіційно оформлені не були, позивач вважає, що вищевказані кошти були отримані відповідачем без достатньої правової підстави. В той же час повертати кошти відповідач відмовляється, звернення позивача ігнорує, останній звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів у розмірі 250 000,00 грн. та судових витрат по справі.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року позов задоволений в повному обсязі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 12 жовтня 2018 року відповідач ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати, постановити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позову. Скаргу обґрунтовував тим, що в ході розгляду справи не було доведено протиправності його дій. Вказав про те, що він дійсно отримав від ОСОБА_2 шляхом банківського переказу грошові кошти в сумі 250 000,00 грн., в той же час вказані кошти були передані йому в якості позики, на підтвердження чого він написав розписку. При цьому відповідач за вказівкою позивача повернув у 2016 році його товаришу ОСОБА_3 частину коштів в сумі 84957,00 грн.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою, а викладені в ній вимоги - такими, що не відповідають дійсності, в зв'язку з чим просив відмовити в її задоволенні. При цьому заперечував як факт надання вказаних коштів відповідачу в якості позики, так і факт повернення таких коштів як йому, так і його знайомим.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для набуття або збереження відповідачем майна позивача відсутні, тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому факт переказу таких коштів було належним чином доведено за допомогою представлених до суду відповідних банківських квитанцій.

Заперечуючи проти ухваленого рішення відповідач, підтвердив факт отримання від позивача коштів в сумі 250 000,00 грн., однак зазначив, що вони були отримані в якості позики, частину якої за вказівкою позивача він повернув у 2016 році товаришу останнього. В той же час належних та допустимих доказів на підтвердження таких своїх посилань до суду відповідачем представлено не було. Не може вважатися таким доказом й додана до скарги копія розписки про отримання коштів в борг, оскільки, як зазначив сам відповідач, вказана розписка написана ним самим, факт її написання або передачі між сторонами жодним чином не посвідчено, а позивач категорично заперечує як існування між сторонами правовідносин позики, так і факт отримання, а згодом і повернення відповідачу, такої розписки. Жодного іншого належного та допустимого доказу на підтвердження своєї позиції відповідач до суду не представив, відтак його позиція залишилася недоведеною та не може бути прийнята судом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, в результаті чого дійшов правильного висновку по суті спору, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення н вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько