РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 1718/2-1043/11

Провадження № 22-ц/4815/89/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів:Хилевич С. В., Бондаренко Н. В.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райфайзен банк «Аваль»,

відповідач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 26 січня 2012 року у складі судді Березня Ю. В., ухвалене в м. Сарни Рівненської області, повний текст рішення складено 26 січня 2012 року,

в с т а н о в и в :

У липні 2011 року Публічне акціонерне товариство «Райфайзен банк «Аваль» звернулось до суду з позовом про стягнення солідарно з позичальника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 кредитної заборгованості в розмірі 12364,63 доларів США, яка складається: залишок кредиту в сумі 10241,86 доларів США, заборгованість за процентами в сумі 1165,16 доларів США та пеня в сумі 957,61 доларів США.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 26 січня 2012 року солідарно стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитом у національній валюті в сумі 98551 грн. 02 коп.. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» судові витрати в сумі 1105 грн. 51 коп.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що позивальник не виконав договірних зобов'язань за кредитним договором щодо повернення коштів та відсотків за користування коштами, заборгованість згідно розрахунку позивача станом на 12 липня 2011 року не спростована, а тому позичальник та поручитель є відповідальні за повернення боргу солідарно.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням фактичних обставин справи, ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку в частині стягнення з нього як з поручителя кредитної заборгованості. Аргументуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_4 вказав, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Банк звернувся до суду з позовом, вказуючи у заяві поручителя - «ОСОБА_4» і повідомлення про дату розгляду справи судом були направлені ОСОБА_4. При цьому суд першої інстанції своїм рішенням стягнув кредитну заборгованість із ОСОБА_4. Зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, необ'єктивно дослідив обставини справи, не перевірив, чи виникло у Банку право на дострокове стягнення заборгованості. Додає, що відповідно до п. 6.5 Кредитного Договору позивач мав право достроково вимагати повернення всієї суми боргу та нарахованих відсотків за рахунок коштів, майна та майнових прав позичальника, включаючи забезпечення за цим договором, за умови попереднього (за 30 днів) повідомлення рекомендованим листом. Зауважує, що пункт 3.4 договору Поруки передбачає: у випадку невиконання боржником повністю або частково всіх або окремих зобов'язань перед Банком за договором кредиту, Банк має право звернутись до поручителя з письмовою вимогою про виконання боргових зобов'язань в повному обсязі чи в частині. Проте, жодних вимог від Банку про виконання зобов'язань за кредитом до нього не надходило. Покликаючись на те, що Банк мав діяти у відповідності до умов Кредитного Договору та Договору Поруки, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині вимог банку до ОСОБА_4 та відмовити в задоволенні цих вимог.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та скасувати в частині розподілу судових витрат, він проведений судом із порушенням норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено: 04 червня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Райфайзен банк «Аваль» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 014/53-05/61067, за яким останньому надано кредит в сумі 30350 доларів США, зі сплатою 13, 5 відсотка річних за користування коштами та кінцевим терміном повернення 03 червня 2014 року (далі - кредитний Договір).

Зобов'язання за кредитним Договором Банк виконав та передав кредитні кошти позичальнику.

ОСОБА_3 зобов'язувавася повертати кредит щомісячними платежами згідно Графіка, який є Додатком до кредитного Договору, та оплачувати вартість кредиту - 13,5 % річних.

Того ж дня, 04 червня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Райфайзен банк «Аваль» та ОСОБА_4 укладено договір Поруки № 014/53-05/61067-п, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_4 взяв на себе зобов'язання перед Банком відповідати в повній мірі за кредитним Договором.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного Договору. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказав, що позичальник порушив умови повернення кредиту та просив стягнути заборгованість у відповідності до довідки-розрахунку заборгованості станом на 12 липня 2011 року з позичальника та поручителя солідарно.

Нарахована позивачем сума заборгованості відповідачами не спростована.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу приписів статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором (стаття 536 ЦК України).

Згідно зі статтею 599 ЦК України, зобов'язання припиняються виконанням проведеним належним чином.

Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, уразі неподільності предмета зобов'язання.

Відповідно до статті 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлену додаткову(субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором утому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Зібраними у справі доказами безспірно встановлено, що відповідачі не виконали договірних зобов'язань щодо повернення коштів та відсотків.

Наданим позивачем розрахунком заборгованості відповідачів за договором вбачається, що її сума станом на 12 липня 2011 року складає по тілу кредиту - 10 241,86 доларів США, за відсотками - 1 165,16 доларів США. Також до загальної суми заборгованості включено передбачену договором пеню за порушення строків повернення кредиту та відсотків у розмірі 957,61 доларів США. При цьому загальна сума заборгованості складає 12 364,63 доларів США, що за курсом НБУ становить 98 551 грн. 02 коп..

Сума заборгованості відповідачами не спростована.

Доводи апеляційної скарги про те, що Банком було порушено порядок дострокового стягнення заборгованості апеляційним судом відхиляються як такі, що суперечать обставинам справи та умовам укладених між сторонами договорів.

Дійсно, п. 6.5 Кредитного Договору передбачено право дострокового стягнення заборгованості за кредитом, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки за рахунок коштів, майна та майнових прав позичальника, включаючи забезпечення за цим договором, у випадку невиконання позичальником умов Договору за умови попереднього (за 30 днів) повідомлення рекомендованим листом (а.с. 4).

Разом з тим, даним пунктом, на який посилається апелянт, передбачено обов'язок Банку повідомити письмово за 30 днів саме позичальника (яким є ОСОБА_3), але не поручителя.

Що стосується покликань апеляційної скарги на пункт 3.4 договору Поруки як на підставу відмови в позві з мотивів недотримання Банком умов договору, то вони апеляційним судом оцінюються критично. Даним пунктом передбачено не обов'язок, а право Банку звернутись до поручителя з письмовою вимогою про виконання боргових зобов'язань. Більш того, зазначений пункт договору Поруки регулює порядок виконання зобов'язань між сторонами в досудовому порядку.

Наведені в апеляційній скарзі пояснення щодо помилкового зазначення Банком у заяві поручителя «ОСОБА_4», направлення повідомлення про дату розгляду справи судом також на ім'я ОСОБА_4 та, при цьому, стягнення кредитної заборгованості із ОСОБА_4, апеляційним судом до уваги не беруться, оскільки спростовуються наявною у матеріалах справи заявою ПАТ «Райфайзен банк «Аваль» від 26.01.2012р. на адресу суду першої інстанції, в якій він зазначає про технічну помилку та просить вважати вірним по-батькові поручителя «ОСОБА_4» замість помилкового «ОСОБА_4» (а.с. 33).

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Проте, у правовідносинах про відшкодування стороні судових витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, не можуть бути застосовані положення ст. 541 ЦК України, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по 552, 75 грн. з кожного.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 26 січня 2012 року скасувати в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 користь Публічного акціонерного товариства «Райфайзен банк «Аваль» судових витрат по сплаті судового збору та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 користь Публічного акціонерного товариства «Райфайзен банк «Аваль» судові витрати по сплаті судового збору по 552 гривень 75 копійок з кожного.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Хилевич С. В.

підпис Бондаренко Н. В.

Згідно:суддя Ковальчук Н. М.