Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 640/11051/16-ц

провадження № 61-36272св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача -ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року у складі судді Чередник В. Є. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Сащенка І. С., Бездітка В. М., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ сумісно набутого майна.

Позовна заява мотивована тим, що з 13 липня 1990 року до 11 листопада 2003 року сторони перебували у шлюбі, який було розірвано, а у період з 11 листопада 2003 року до 01 квітня 2014 року фактично продовжували жити однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що встановлено заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2015 року у справі № 640/3435/15-ц за позовом ОСОБА_3 до нього про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на сумісно набуте майно, що набрало законної сили. Вказаним рішенням за ОСОБА_3 було визнано право власності на 1/2 частину їх спільного майна. Проте, у перелік майна, яке зазначене у цьому рішенні, не увійшли певні об'єкти нерухомого майна, які на його думку, належали їм на праві спільної сумісної власності, але були оформлені на ім'я ОСОБА_3

Вказував, що вони не домовились щодо поділу майна та не погодили суму компенсації.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на: 1/2 частину об'єктів нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 (загальна площа 58,9 кв. м); квартиру АДРЕСА_2 (загальна площа 184,4 кв. м); квартиру АДРЕСА_3 (загальна площа 59,2 кв. м); квартиру АДРЕСА_4 (загальна площа 46,5 кв. м); нежитлові приміщення підвальної частини № 1,2,4-11 у літ. «А-3», загальною площею 158,7 кв. м по вул. Мироносицькій, 76 у м. Харкові; нежитлові приміщення підвальної частини № 12-:-24 житлового будинку літ. «А-3», загальною площею 186,4 кв. м по АДРЕСА_1 нежитлові приміщення 1-го поверху №-1-:-6.І у літ. «А-5», загальною площею 108,4 кв. м по АДРЕСА_4

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що частина майна, на 1/2 частину якого ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності, не належить до спільного сумісного майна, набутого сторонами за час шлюбу та не може бути предметом поділу, оскільки на час розгляду справи належить не відповідачу, а перебуває у власності інших осіб.

Інша частина майна була предметом розгляду у справі № 640/3435/15-ц за позовом ОСОБА_3 до нього про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на сумісно набуте майно, тому ця частина позовних вимог ОСОБА_1 також не підлягає задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 відхилено. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції дотримано вимоги чинного законодавства, всебічно, повно й об'єктивно досліджено обставини справи та надана їм належна оцінка.

Апеляційний суд вказав, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2015 року у справі № 640/3435/15-ц право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №-1-:-6.І у літ. «А-5», загальною площею 108,4 кв. м по АДРЕСА_4 було визнано за ОСОБА_3, тому позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині є безпідставними. Інше майно, на час розгляду справи, перебуває у власності інших осіб, тому не може вважатися спільною сумісною власністю сторін та не підлягає поділу. Жодних доказів на підтвердження того, що спірне майно було набуте сторонами за час спільного проживання та за спільні кошти сім'ї не надано.

Крім того, апеляційний суд послався на те, що судом першої інстанції не були залучені до участі у справі особи, які є власниками спірного майна, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості змінити склад учасників справи на стадії апеляційного розгляду справи.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій не встановлено, чи належали спірні приміщення ОСОБА_3 за час спільного проживання, які було пізніше нею відчужено без його згоди. Крім того, судом першої інстанції було безпідставно відмовлено йому у задоволенні клопотання про витребування доказів, які були необхідні для обґрунтування обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 13 липня 1990 року по 11 листопада 2003 року знаходились у зареєстрованому шлюбі.

Після розірвання шлюбу фактично продовжували проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу до 01 квітня 2014 року, що встановлено заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2015 року у справі № 640/3435/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на сумісно набуте майно.

Вказаним судовим рішенням було встановлено факт сумісного проживання сторін та набуття майна, яке було поділено між сторонами по 1/2 частці.

До зазначеного майна ввійшли й нежитлові приміщення 1-го поверху №-1-:-6.І у літ. «А-5», загальною площею 108,4 кв. м, по АДРЕСА_4 право власності на які було визнано за ОСОБА_3 Зазначене майно також є предметом позову ОСОБА_1

У позові ОСОБА_1 просить поділити майно, яке вважає, що було набуто сторонами за час спільного проживання, а саме згідно з даними, які містяться у довідках з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 07 листопада 2016 року спірне майно знаходиться у власності інших осіб, а саме:

-квартири № 4-а, № 3, № 4, по АДРЕСА_1 і квартира АДРЕСА_5 - у приватній власності ОСОБА_6 на підставі укладених угод (договори купівлі-продажу: від 28 грудня 2006 року № 7626, від 28 грудня 2006 року № 7618, від 28 грудня 2006 року № 7622, договір дарування від 05 березня 2015 року № 859);

-нежитлові приміщення підвальної частини № 1,2,4-11 у літ. «А-3», загальною площею 158,7 кв. м, по АДРЕСА_1 - у приватній власності ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 19 березня 2007 року № 1468;

-нежитлові приміщення підвальної частини № 12-:-24 житлового будинку літ. «А-3», загальною площею 186,4 кв. м, по АДРЕСА_1 - у приватній власності ТОВ «Оскар» на підставі договору купівлі-продажу від 31 березня 2011 року № 894.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що на час розгляду справи частина майна, яке є предметом розгляду, належить на праві власності іншим особам, тому не належить до спільного сумісного майна, набутого сторонами за час шлюбу, та не може бути предметом поділу. Інша частина майна вже була предметом розгляду у справі № 640/3435/15-ц за позовом ОСОБА_3 до нього про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на сумісно набуте майно, тому суд не може повторно переглянути питання його належності тій чи іншій особі, відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Проте, з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна, оскільки вони є передчасними, зробленими без повного та всебічного розгляду справи.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Розглянувши справу, пославшись на те, що частина майна, яке було предметом розгляду, на час розгляду справи перебуває у власності інших осіб, суди взагалі не встановили тієї обставини, чи було придбане це майно сторонами за час спільного проживання, тобто чи було воно спільним сумісним майном сторін, чи належало воно на праві приватної власності ОСОБА_3 та чи мала вона право відчужувати таке майно на користь третіх осіб без згоди на це ОСОБА_1, тобто не встановили обставини, необхідні для вирішення спору по суті заявлених останнім вимог.

Крім того, суди дійшли суперечливих висновків, вказавши спочатку, що позивач не надав доказів набуття майна за час спільного проживання, хоча цивільно-правова презумпція спільності майна подружжя зобов'язує це спростувати саме відповідача, а потім вказали, що зазначене майно (спільне чи не спільне) знаходиться у власності незалучених до участі у справі осіб, що перешкоджає апеляційному суду вирішити спір по суті.

Суди також послалися на те, що інша частина спірного майна була предметом розгляду у справі № 640/3435/15-ц, що є підставою для відмови у задоволенні цієї частини позову. Проте відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Тобто, у разі встановлення того, що майно, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю, вже було предметом судового розгляду, то суд мав закрити провадження у справі у цій частині, а не відмовляти у задоволенні цієї частини позовних вимог ОСОБА_1, повторно розглянувши ці вимоги.

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Положеннями частини 4 статті 10 ЦПК України 2004 року на суд також покладені певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 212 ЦПК України 2004 року визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Суди не сприяли сторонам у всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, не дослідили та не обґрунтували належним чином достатність та взаємний зв'язок наявних у справі доказів в їх сукупності, відповідно, не навели у судових рішеннях належним чином результати оцінки доказів, мотиви їх прийняття та відхилення, достатність для правильного вирішення спору.

Позивачем у суді першої інстанції заявлялося клопотання про витребування доказів, які необхідні для встановлення того, чи було спірне майно спільною сумісною власністю сторін, проте судом безпідставно було відмовлено у задоволенні такого клопотання.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції всупереч частині другій статті 315 ЦПК України 2004 року в ухвалі не зазначив належним чином мотивів відхилення доводів апеляційної скарги, формально погодившись з висновками районного суду, вказавши, що підстав для скасування чи зміни рішення не вбачається, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Отже, судові рішення судів попередніх інстанцій не мотивовані належним чином, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, встановивши, що частина спірного майна належить іншим особам, тобто вирішення цієї справи стосується їх прав та обов'язків, суд першої інстанції не залучив цих осіб до участі у розгляді справи.

Отже, вирішуючи спір, суди у порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року належним чином не встановили усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, формально розглянули справу, не забезпечили повного та всебічного її розгляду, не надали належної оцінки доводам учасників процесу та наданим ними доказам, не встановили повний склад учасників справи, що призвело до передчасного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 Суди фактично самоусунулися від вирішення справи, пославшись на формальні підстави.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати та надавати оцінку доказам, порушення норм процесуального права допущені обома судами, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта