КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 753/7318/17

провадження № 22-ц/824/731/2018

08 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суду складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

за участю секретаря Дуки В. В.

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення порядку користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2018 рокуу складі судді Леонтюк Л. К.,

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням подальших змін просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2, при якому у його користуванні залишити кімнату площею 14,9 кв. м. ( №6 плану квартири згідно технічного паспорту ), кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридор залишити у спільному користуванні ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Посилався на ті підстави, що співвласниками вищевказаної квартири є він, його батько ОСОБА_2, мати ОСОБА_4, сестра ОСОБА_5 у рівних долях.

З травня 2013 року в квартирі зареєстрована ОСОБА_6 - мати ОСОБА_4

23 грудня 2006 року він одружився з ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_9

Внаслідок напружених відносин, що склалися між сторонами у зв'язку з його одруженням та народженням у нього сина, його проживання разом з дружиною та їх спільною дитиною на даний час в квартирі є неможливим.

Оскільки конфліктна ситуація унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, просив позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року позов задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2, при якому у користуванні ОСОБА_2 залишено кімнату житловою площею 14,9 кв. м. Кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридор залишено у спільному користуванні. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Вважає, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, а його висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначив, що позивач не заперечував проти проживання в спірній квартирі бабусі ОСОБА_6 Жодних перешкод позивачу в користуванні квартирою відповідачами не чиниться. Особисті речі позивача знаходяться в кімнаті площею 14,9 кв.м. Напружені відносини склалися між відповідачами та дружиною позивача ОСОБА_8, на проживанні якої в квартирі наполягав позивач.

Крім цього, спірна квартира складається з трьох житлових кімнат загальною площею 14,9 кв.м. Ідеальна частка кожного із співвласників складає 12,2 кв.м. Надавши в користування позивачу кімнату площею 14,9 кв.м., суд перевищив його ідеальну частку на 2,7 кв.м., що становить близько 23%, що не може розглядатися як відходження від ідеальної частки в незначних обсягах. При цьому суд не надав правової оцінки тій обставині, що порядок користування іншими кімнатами площею 14,9 кв.м. та 19 кв.м. між трьома співвласниками встановити неможливо.

Правом подачі відзиву сторони не скористались.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_10, відповідач ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_11 просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Позивач пояснив, що між сторонами склався такий порядок користування житловими приміщеннями квартири, при якому він займає кімнату площею 14,9 кв.м., його батьки - площею 19 кв.м., а сестра - 14,9 кв.м. Разом з тим, під час його проживання в іншому місці, без його згоди в його кімнату була поселена бабуся ОСОБА_6 Не заперечував, що він надавав згоду на її реєстрацію у вказаній квартирі. Зазначив, що спір виник у зв'язку з тим, що він має намір вселитися та проживати в даній квартирі разом зі своєю дружиною та дітьми, проти чого відповідачі заперечують.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08 серпня 2001 року квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 та членам його сім'ї ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 у рівних долях. Квартира приватизована згідно з Законом України &q?ти;Про приватизацію державного житлового фонду&qu;П;.

Відповідно до даних технічного паспорту на вищевказану квартиру 2001 р., квартира складається з трьох кімнат жилою площею 48,8 кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 14,9 кв.м., 2-а кімната - 14,9 кв.м., 3-я кімната - 19,0 кв.м. (а.с.13-14).

Згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» № 1332 від 25.11.2015, у вказаній квартирі зареєстровано 5 осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с. 15).

Відповідно до свідоцтва про шлюб, ОСОБА_2 перебуває з 23 грудня 2006 року у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, від якого вони мають сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8, 10).

Місце проживання дружини позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Відповідно до копій свідоцтв про народження, ОСОБА_7 є матір'ю ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.16,17).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилався на факт неможливості спільного проживання в квартирі, оскільки відповідачі заперечують проти вселення до вказаної квартири членів його сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Доказів існування у позивача перешкод у здійсненні права користування квартирою матеріали справи не містять. При цьому останній не заперечував проти того, що він має безперешкодний доступ до приміщень квартири та можливості проживання в ній.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції визначив порядок користування квартирою, залишивши у користуванні ОСОБА_2 кімнату житловою площею 14,9 кв.м. Кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридор залишено у спільному користуванні.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя, між позивачем та відповідачами існують неприязні стосунки, на фоні яких мають місце порушення прав останнього, як співвласника спірної квартири.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Як вбачається з матеріалів справи, конфлікт з приводу користування спільним майном склався не між його співвласниками, а між членом сім'ї співвласника та іншими співвласниками квартири з приводу права на проживання у вказаній квартирі.

Відповідно до правого висновку Верховного Суду України у справі №6-1500цс15 від 17.02.2016 р., при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції не врахував, що розмір ідеальної частки ОСОБА_2 у праві власності на спільне майно становить 1/4. При виділенні йому у користування жилої кімнати площею 14,9 кв.м. перевищення його ідеальної частки у житловій площі складає 2,7 кв.м. ( 14,9 - 48,8 :4), що є значним перевищенням його ідеальної частки та порушує права інших співвласників - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

З огляду на обставини справи, пропорційно й обґрунтовано оцінивши права співвласників на користування власним майном, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування ухваленого судового рішення та постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення порядку користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з для її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк