22-ц/804/465/18
264/2076/17

Категорія 56 Головуючий в 1 інстанції Литвиненко Н.В.
Доповідач: Мальцева Є.Є
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
12 грудня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Донецького апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Мальцевої Є.Є.
суддів - Биліни Т.І., Принцевської В.П.,
секретар - Тулянкіна М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом Донецького державного університету управління до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником за апеляційною скаргою Донецького державного університету управління на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 вересня 2018 року,
В С Т А Н О В И Л А:
Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 вересня 2018 року позов Донецького державного університету управління задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Донецького державного університету управління матеріальну шкоду в розмірі 1957,14 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 58 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач по справі подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом зроблено невірний висновок, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідач використовував належний позивачу автомобіль у своїх цілях чи не в його інтересах, чим не довів, що шкода була завдана ОСОБА_1 не при виконанні ним своїх трудових обовязків.
Вказує, що судом неправильно застосовано діюче законодавство щодо відшкодування матеріальної шкоди бюджетній установі, а саме: суд дійшов висновку, що завдана відповідачем шкода повязана з виконанням останнім трудових обовязків, та він має нести матеріальну відповідальність згідно зі статтею 132 КЗпП України в розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку. Неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права полягає у тому, що судом неправильно застосовано законодавство щодо відшкодування матеріальної шкоди у даному випадку. Також, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, що призвело до винесення судом незаконного рішення по справі.
Відповідач ОСОБА_1 надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначив, що з доводами скарги він не згоден в повному обсязі з наступних обставин.
Позивач не мав права укладати з ним договір про повну матеріальну відповідальність, оскільки законодавством не передбачено укладання давного виду договору з водієм.
Саме при слідуванні з СТО до місця находження автомобіля і сталося ДТП. Відповідач вважає, що це сталося під час виконання ним трудових обовязків. Відповідно до ст. 138 КЗпП України, тягар доказування в суді наявності умов, передбачених статтею 130 КЗпП України, покладається на власника. Всупереч цим вимогам позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент скоєння ДТП відповідач використовував належний позивачу автомобіль в своїх цілях чи не в його інтересах, чим не довів, що шкода була завдана не при виконанні своїх трудових обовязків. Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Заслухавши доповідь судді, представника позивача - ОСОБА_3, яка підтримала доводи апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4, які заперечували проти задоволення скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом ДонДУУ №42-к від 17.03.2016 року ОСОБА_1 прийняли на посаду водія на повну ставку з 18.03.2016 року, з двомісячним терміном випробування з посадовим окладом 1383 грн. на місяць. (а.с.8)
18.03.2016 року між ДонДУУ та ОСОБА_1 укладено договір про повну матеріальну відповідальність працівника, згідно з п.п.1,3,6 якого працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому роботодавцем легкового автомобіля марки ОСОБА_2 Е500, державний номер НОМЕР_1 та передані йому в установленому порядку роботодавцем під звіт товарно-матеріальні цінності та грошові засоби згідно з інвентаризаційними описами на день підписання цього договору, так і за всі ті, що будуть надходити йому під звіт протягом усього терміну дії договору. У випадку виявлення недостачі переданих працівнику під звіт товарно-матеріальних цінностей або грошових засобів в більше встановлених норм, зниження якості або псування з його вини товарів, він зобовязується відшкодувати недостачу грошових засобів та вартість відсутніх або зіпсованих з його вини товарів/матеріалів. Вартість недостачі товарів стягується за цінами, що склалися на день виявлення недостачі або псування цінностей. Строк договору охоплює весь час роботи працівника.(а.с.11).
Автомобіль марки ЗАЗ TF698К, державний номерний знак НОМЕР_1, належить Донецькому державному університету управління (а.с.13).
Постановою Приморського районного суду м.Маріуполя від 23.08.2016 року ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення та накладено на нього стягнення за ст.124 КУпАП на користь держави в розмірі 340 грн. Вказаною постановою встановлено, що 07.07.2016 року о 17-20 годині в м.Маріуполі, рухаючись по Приморському бульвару водій ОСОБА_1, керуючи автомобілем «ЗАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1, під час зміни руху не впевнився в безпечності маневру, не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечну швидкість руху поблизу пішохідного переходу та скоїв наїзд на перешкоду (електричну опору) в результаті чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження, завдано матеріальний збиток, чим порушив п.12.1 Правил дорожнього руху України. (а.с.14)
Обставин скоєння ДТП, як і вини відповідача, сторони не оспорювали.
Директор СТО «Айболит» письмово підтвердив, що 07.07.2016 року у період часу з 15-30 години до 17-00 години ОСОБА_1 знаходився на цьому СТО з питанням підбору краски на службовий автомобіль університету. Були надані консультативні послуги і проведено підбір краски по відповідному кольору автомобіля (а.с.60).
На підставі акту службового розслідування дорожньо-транспортної пригоди від 29.07.2016 року, на водія ОСОБА_1 покладено матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяною з його вини (а.с.46-48).
Наказом ДонДУУ №113-к від 02.08.2016 року ОСОБА_1 оголошено догану, з покладенням на нього повної матеріальної відповідальності, заподіяної шкоди, зобовязано повністю покрити витрати на ремонт автомобіля або добровільно поправити пошкоджений автомобіль (а.с 9).
Наказом ДонДУУ №131-к від 01.09.2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади водія за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.(а.с.10).
Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно зі ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Зі змісту ч.ч.1, 2 і 4 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику.
В ст.131 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи, і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобовязані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.
Відповідно до ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.
Стаття 134 КЗпП України передбачає випадки, за наявності яких, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Зокрема п.1 цієї статті зазначає, що між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
Згідно зі ст.135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Як розяснено п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.
Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 посада водія не входить до цього Переліку.
В листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27 травня 2008 року N 146/06/186-88 зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад, і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов'язки.
Однак такі трудові функції не передбачають таких дій як незабезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, оскільки однією з умов укладення договору про повну матеріальну відповідальність є виконання працівником роботи, безпосередньо пов'язаної зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва цінностей.
На підставі аналізу даних правових норм суд встановив, що ОСОБА_1 не належить до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір.
Отже, договір про повну матеріальну відповідальність працівника від 18.03.2016 року, укладений між ДонДУУ та ОСОБА_1 за вищенаведених обставин не може мати юридичної сили і не може бути підставою для матеріальної відповідальності, так як такий можна укладати лише із працівниками визначених категорій та сам факт укладення із працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України.
Також судом не встановлено підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності, передбачених п.7 ч.1 ст.134 КЗпП України.
Відповідно до п.7 ч.1 ст.134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків.
Положення КЗпП «не при виконанні трудових обов'язків» слід розуміти як самовільне використання працівником майна власника в особистих цілях та не в інтересам власника.
Відповідно до ст.138 КЗпП України тягар доказування в суді наявності умов, передбачених ст.130 КЗпП України, покладається на власника.
Звертаючись до суду, позивач вказував, що 07.07.2017 року легковий автомобіль ЗАЗ СЕНС Е500, державний номерний знак НОМЕР_1, університетом не використовувався, у звязку з чим подорожній лист за вказаною датою не заповнювався та, як слід, відсутній. Книга реєстрації подорожніх листів в ДонДУУ не ведеться, оскільки це не є обовязковим, не передбачено жодним порядком.
В.о.господарчого відділу ОСОБА_5 08.07.2016 року склала службову записку, з якої вбачається, що 07.07.2016 року водій ОСОБА_1 самостійно в неробочий час у власних цілях використовував службовий автомобіль марки ЗАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1. І такі обставини ОСОБА_5 як свідок підтвердила в судовому засіданні, також пояснила, що ніяких доручень щодо використання автомобіля не було.
Разом з тим, відповідачем надана суду фотокопія подорожнього листа службового автомобіля №052 від 07.07.2016 року, оформленого університетом.
Так, з цього подорожнього листа вбачається, що він виписаний водієві ОСОБА_1 на автомобілі марки ЗАЗ СЕНС Е500, державний номерний знак НОМЕР_1, завдання водієві надані з 08-00 до 17-00 години, фактично робота водія та автомобіля з 07-30 до 17-00 години. В особливих відмітках значиться: гараж- ДонДУУ- медконтроль- ДонДУУ, ДонДУУ- СТО «Айболит»- гараж (а.с.88-89).
З акту прийому-передачі бухгалтерсько-економічної служби ДонДУУ від 01.09.2017 року, останні дати справи журналу прийому-видачі паливних карток - 2016 рік, диспетчерського Журналу по обліку палива - 2015- 2016 рік, строк зберігання справ відсутній.
Як вбачається з матеріалів справи, гараж ДонДУУ знаходиться у зруйнованому стані, без даху та однієї стіни (а.с.90).
Обставини, на які посилається відповідач, підтвердила в суді свідок ОСОБА_6, яка пояснила, що видавала подорожній лист ОСОБА_1 в день ДТП, і о 16-17.00 годині цього дня він його повернув. Чому лист відсутній в університеті, свідку було невідомо, вона його залишила на робочому місці. Також свідок підтвердила, що фотокопія листа, наданого відповідачем, співпадає з тим, який вона видавала.
Як правильно зазначено судом першої інстанції, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Проаналізувавши надані сторонами докази, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідач використовував належний позивачу автомобіль в своїх цілях чи не в його інтересах, чим не довів, що шкода була завдана ОСОБА_1 не при виконанні ним своїх трудових обов'язків.
Напроти, матеріалами справи належно підтверджені обставини, на які посилається відповідач: про це свідчить докази, на підставі яких встановлено час скоєння ДТП відомості з СТО про час перебування там відповідача; протокол обставин ДТП, подорожній лист зі штампом університету, свідчення ОСОБА_6, яка не є зацікавленою в розгляді справи особою.
Посилання позивача на те, що подорожній лист нібито підроблений відповідачем, належно проаналізовані судом, відкинуті, які такі, що спростовані іншими доказами по справі. Також не знайшли свого підтвердження доводи позивача про неправдивість показань в суді свідка ОСОБА_6, оскільки такі доводи апеляційної скарги не мають конкретних підстав, зводяться до сумнівів.
Отже, неможливо не погодитися із висновком суду про те, що позивач діяв на власну користь, коли надав інформацію, що 07.07.2017 року легковий автомобіль ЗАЗ Е500, державний номерний знак НОМЕР_2, ними не використовувався, у звязку з чим подорожній лист за вказаною датою не заповнювався.
На думку суду вказана інформація повністю спростовується фотокопією подорожнього листа службового легкового автомобіля №052 від 07.07.2016 року, виписаного водієві ОСОБА_1 на автомобілі марки ЗАЗ СЕНС Е500, державний номерний знак НОМЕР_1, завдання водієві надані з 08-00 до 17-00 години, фактично робота водія та автомобіля з 07-30 до 17-00 години, в особливих відмітках значиться: гараж- ДонДУУ- медконтроль- ДонДУУ, ДонДУУ- СТО «Айболит»- гараж.
Також неможливо погодитися із доводами апеляційної скарги про те, що відповідач не за завданням університету знаходився на СТО «Айболіт», тому що у позивача немає договірних відносин із даним СТО. Між тим, представник позивача пояснила, що у закладу немає жодного договору з будь-яким СТО. Отже, твердження відповідача про те, що він на власний розсуд вибирав СТО для підтримання ввіреного йому автомобіля в належному технічному стану, що входило в його прямий обовязок, не спростовано позивачем.
Враховуючи вищенаведені докази, суд дійшов цілком обґрунтованого і правильного висновку, що дорожньо-транспортна пригода відбулась під час виконання відповідачем трудових обовязків, при слідування із станції технічного обслуговування до ДонДУУ, хоча і поза межами робочого часу. Оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася в період виконання відповідачем трудових обовязків, то підстави для його притягнення до відповідальності у повному розмірі шкоди, заподіяної позивачу внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди, відсутні.
Отже, з обставин справи вбачається, що завдана шкода була пов'язана з виконанням відповідачем трудових обов'язків, і тому суд саме у відповідності до положень закону вирішив, що відповідач має нести матеріальну відповідальність згідно зі ст.132 КЗпП України у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку, розмір якого сторони не оспорювали.
Доводи апеляційної скарги аналогічні поясненням позивача в суді першої інстанції. Обставини, на які посилається позивач у скарзі, були предметом перевірки суду, їм надана відповідна мотивована правова оцінка. Твердження позивача в апеляційній скарзі зводяться до незгоди із висновками суду щодо оцінки доказів, однак обставин, встановлених судом, не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон повязує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і на висновки суду не впливають, тому в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Донецького державного університету управління залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 грудня 2018 року.

Судді : Є.Є. Мальцева

ОСОБА_7

ОСОБА_8