РІШЕННЯ

Іменем України

09.11.2018 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого - судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Школьніковій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, суд -

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на ? частину квартири загальною площею 29.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вимоги позову, обґрунтовані тим, що квартира загальною площею 29.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 набута ним та відповідачем у період шлюбу та є їх спільною сумісною власністю. Позивач надавав своїй дружині нотаріально - посвідчену згоду на придбання даної квартири. Вказану квартиру придбано подружжям за спільні кошти, що були зароблені на території Російської Федерації де перебували і працювали позивач з відповідачем. Позивач запропонував відповідачу укласти договір про визначення частки у даній квартирі, оскільки вказана квартира оформлена лише на ім'я відповідача, разом з тим відповідач зазначив, що позивачу належить чомусь ? частина квартири, а не ? частина.

Відповідач правом на подання відзиву на зазначений позов не скористався, будь - яких заперечень обставин справи, у заявах по суті справи не навів, доказів на спростування позиції позивача не надав. Відповідач подав письмові пояснення по справі. У даних поясненнях наведені норми Сімейного кодексу України, правові висновки Верховного суду України, а також висновок, що придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання з'явився, позовні вимоги, підтримав, дав пояснення аналогічні фабулі позовної заяви, просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судове засідання з'явився, позовні вимоги заперечив, додатково вказав, що метою придбання квартири подружжям є придбання її для своїх дітей, а тому відповідач не має права на неї. Окрім того, поивачем не надано доказів джерела придбання даної квартири, що є підставою для відмови в позові. Просив в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, які з'явились, дослідивши зібрані по справі докази в сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що з 14 серпня 1999 року позивач та відповідач перебувають у шлюбі. Вказане підтверджується відповідною копією свідоцтва про шлюб.

У період чинності шлюбу, а саме 27 березня 2014 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири серії та номер 131, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, відповідачем набуто у власність квартиру загальною площею 29.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

На придбання даної квартири, позивачем надано нотаріально посвідчену заяву - згоду від 27.03.2014 року, що посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5. зареєстрованою в реєстрі за №2/3-1103.

Також, у судовому засіданні представники сторін повідомили суд про те, що позивач працює та тривалий час перебував на тимчасових роботах в Російській Федерації, а відповідач на даний час проживає в Швейцарській Конфедерації.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України ).

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Суд погоджується з представником відповідача, що у такій категорії справ слід, також враховувати таке: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

За таких обставин, саме на сторони покладається обов'язок доведення часу придбання майна; джерело придбання майна; мету придбання майна. Сторонами не було надано доказів стосовно мети та джерела придбання спірного майна, а тому при вирішенні спору слід виходити із презумпції спільності майна подружжя та рівності часток у такому майні, що закріплена в ст. 60 СК України.

Суд зазначає, що у даній справі відповідач у встановлений ЦПК України строк не подав жодних заперечень з приводу презумпції спільності майна та рівності часток сторін, у встановлений законом строк не подав жодних доказів того, що спірне майно придбано за особисті грошові кошти відповідача (отримані у спадщину, набуті до шлюбу, набуті внаслідок дарування, тощо) та без мети набуття у спільну власність.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що сторони набули спірне майно у спільну власність і частки їх у даному майні є рівними.

Відповідно до п.п. 23 -25 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, тощо. Якщо речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Доказів того, що спірний об'єкт - квартира може бути поділена в натурі суду не надано.

За таких обставин, позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Окрім судового збору, позивачем понесено витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 1750,00 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги з додатком, рахунком на сплату послуг, копією квитанції про сплату послуг. Будь - яких клопотань, щодо не співмірності даних витрат до суду не надходило, відповідач не скористався правом на доведення не співмірності витрат на правову допомогу позивача. За таких обставин, документально підтверджені судові витрати слід покласти на відповідача.

На підставі ст. ст. 60, 61 73 ЦПК України, керуючись ст. ст. 12,13,81,200, 223,247,263,265, ,354, Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири загальною площею 29.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1331 (одна тисяча триста тридцять одну) гривню судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1750 (одна тисяча сімсот п'ятдесят) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного шляхом подання апеляційної скарги через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ванівський Ю.М.