ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/274/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2018 р. Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Говорухи В.О., при секретарі судового засідання Догадайло М.В. за участі представника позивача ОСОБА_1, представників відповідача Мащенка Р.І. та Солошенка С.В., розглянувши в залі суду, у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Іванівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області про визнання державного акту на землю недійсним, треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Встановив:

В березні 2018 року до суду звернувся представник позивача ОСОБА_1 з позовом ОСОБА_4 до Іванівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області про визнання державного акту на землю недійсним, треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, якому він просить суд визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю виданого громадянину ОСОБА_8 від 30 квітня 1999 року.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8. Доньками померлого є ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_9.

01.06.2017 ОСОБА_5 звернулася с заявою про прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_8 та дізналася, що в спадковій справі містяться відомості про заповіт померлого, за яким спадкоємцем є ОСОБА_7, яка звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

Заяви про прийняття спадщини подали також ОСОБА_6 та ОСОБА_9, яка одночасно своєю заявою відмовилась від прийняття своєї частки на користь ОСОБА_6.

27 червня 1996 року, ОСОБА_8, розпорядився своїм індивідуальним нерухомим майном, продавши позивачу житловий будинок розташований в АДРЕСА_1. Даний договір купівлі-продажу був посвідчений Петриківською державною нотаріальною конторою і в подальшому зазначене нерухоме майно було належним чином на той час зареєстровано в Іванівській сільській раді та Дніпродзержинському Інвентаризаційному бюро, реєстраційний напис в книзі №1 за №180 від 23.07.1996.

В листопаді місяці 2017 року, позивач вирішила приватизувати земельну ділянку на якій знаходиться належний їй житловий будинок і для цього звернулась з відповідною заявою до Іванівської сільської ради. Та в грудні 2017 року, позивач отримала копію рішення про відмову на надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за адресою свого будинку, в АДРЕСА_1 з тих підстав, що на дану земельну ділянку був вже виданий державний акт під номером НОМЕР_2 від 30 квітня 1999.

Позивач вважає такий державний акт на землю незаконним, оскільки він виданий на підставі не існуючого рішення щодо надання в приватну власність земельної ділянки ОСОБА_8; документація із землеустрою, на земельну ділянку площею 0.3626га (як зазначено в державному акті на землю) яка надавалася для обслуговування житлового будинку та ведення особистого господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на території Іванівської сільської ради у Державному фонді документації із землеустрою не обліковується; та вказана земельна ділянка вибула з володіння ОСОБА_8 так, як на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 27.06.1996 при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами до позивача, як покупця перейшло право власності на земельну ділянку, на якій знаходится придбаний будинок.

Представником відповідача подано до суду відзив на позов, де він просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, так як позивач, при переході до неї права власності на будівлю, не звернулася до Іванівської сільської ради із заявою про передачу земельної ділянки у приватну власність. Крім того, за результатами направлених запитів отримано витяг з архіву про наявність заяви від ОСОБА_8 від 07.08.1998 та рішення сесії «Двадцять третього скликання третьої сесії від 04 листопада 1998 року» «Про внесення змін до рішення сільської ради від 22.12.1993 про передачу земельної ділянки у приватну власність», а також, отримано копію землевпорядної справи на дану земельну ділянку, що посвідчують видачу Державного акт на земельну ділянку. Отримані відповіді підтверджують наявність правовстановлюючих документів на відповідні земельні ділянки, та спростовують факт відсутності документації із землеустрою на земельну ділянку 0,3626 га що вказано в позовній заяві (а.с. 59-62).

Представником позивача подано до суду відповідь на відзив відповідача, де зазначено, що рішення про передачу ОСОБА_8 земельної ділянки прийнято без попереднього виготовлення землевпорядної документації та при відсутності будь-яких правових підстав про передачу даної земельної ділянки іншій особі, так як на ній знаходився житловий будинок, що належав на праві власності позивачу (а.с. 88-89).

В свою чергу, представником відповідача подано до суду заперечення на відповідь позивача, де він просить в задоволенні позову відмовити, оскільки позивач звернулася до сільської ради з заявою про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,11 га у АДРЕСА_1 в порядку безоплатної приватизації. Так як, вільної земельної ділянки з таким призначенням за вказаною адресою не було, тому було прийнято рішення про відмові в наданні такого дозволу. Крім того, сільською радою враховано, що при переході до позивача права власності на житловий будинок, до неї не перейшло право власності на частину земельної ділянки площею 0,11 га призначеної для ведення особистого підсобного господарства, яка належала продавцю ОСОБА_8 та може бути включена до спадщини, після смерті останнього.

Представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову з застосуванням наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, так як з даним позовом вона звернулася через 21 рік після переходу до неї права власності на житловий будинок та, відповідно, виникнення обов'язку здійснити дії, направлені на оформлення та реєстрацію за собою права власності на землю (а.с. 98-102).

Позивач надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 56).а

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, крім того зазначив, що існування оскаржуваного рішення перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати свої право власності на житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований.

Представники відповідача Мащенка Р.І. та Солошенка С.В. в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог посилаючись на обставини викладені в відзиві на позов. Крім того, представником відповідача зазначено, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 перебуває, крім житлового будинку, який придбала позивач, інший житловий будинок, який може бути віднесено до спадкового майна, після смерті ОСОБА_8, до оскаржуваного державного включено земельну ділянку призначену для ведення особистого підсобного господарства, таким чином скасування даного державного акту може порушити права спадкоємців на набуття права власності на спадщину у вигляді цієї земельної ділянки.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_6 надала до суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с.57).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_5 надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі та позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 58).

Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надано до суду уточнені пояснення по справі, де зазначено, що у Державіному фонді документації із землеустрою обліковується справа 1998 МФ18ДНПТ 000043 по встановленню меж земельної ділянки ОСОБА_8, для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на території Іванівської сільської ради (а.с. 96).

Третя, особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_7 надала до суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с. 116).

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані сторонами докази, перевіривши матеріали справи, дійшов до висновку.

Між сторонами виник спір з приводу володіння та розпорядження земельною ділянкою,розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Правовідносини та, відповідно, спори з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками, підсудні судам (висновок у постанові ВС від 22.05.2013, справа №6-33цс13).

З наданих сторонами доказів судом встановлено, що 27 червня 1996 року, між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться АДРЕСА_1. Даний договір купівлі-продажу був посвідчений Петриківською державною нотаріальною конторою і зареєстровано в Іванівській сільській раді за № 1434 та Дніпродзержинському Інвентаризаційному бюро, реєстраційний напис в книзі №1 за №180 від 23.07.1996. За змістом договору, долю земельної ділянки не визначено (а.с. 54-55).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 (а.с. 9).

Вказані обставини сторонами не оскаржуються.

Крім того, судом встановлено, що 30 квітня 1999 року на ім'я ОСОБА_8 виготовлено та видано державний акт на право приватної власності на землю, який видано на підставі рішення виконкому Іванівської сільської ради народних депутатів № 98 від 16.10.1998. За даним актом до ОСОБА_8 перейшла у власність земельна ділянка загальною площею 0,3626 гектарів в межах згідно з планом, розташована за адресою АДРЕСА_1, Іванівської сільської ради та придатна для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Згідно зазначеної кількісної характеристики землі, переданої у власність (гектарів): всього земель 0,3626, в тому числі: 0,2332 ріллі та під будівлями 0,1294 (а.с. 11).

Факт виготовлення та видачі даного державного акту ОСОБА_8 сторонами не оскаржується.

Згідно матеріалів землевпорядної справи вбачається що рішенням Іванівської сільської ради № 17 від 22.12.1993 ОСОБА_8 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для ведення та обслуговування житлового будинку, а також 0,07 га для ведення особистого підсобного господарства. В подальшому 16.10.1998 виконавчим комітетом Іванівської сільської ради прийнято рішення за № 98 про внесення змін до рішення № 17 від 22.12.1993 та внесено в порядку уточнення зміни до вказаного рішення, виклавши його в такій редакції: передати безкоштовно у приватну власність ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,25 га для ведення та обслуговування житлового будинку, 0,11 га для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 68-75).

Вказані рішення органу місцевого самоврядування позивачем не оскаржуються.

За результатами огляду в судовому засіданні матеріалів землевпорядної справи сторони погоджуються, що житловий будинок, право власності на який перейшло до позивача за договором купівлі-продажу від 27 червня 1996 року знаходиться на земельній ділянці, на яку в 1999 році ОСОБА_8 видано державний акт на право приватної власності на землю.

Таким чином твердження позивача, що спірний державний акт виданий на підставі не існуючого рішення щодо надання в приватну власність земельної ділянки ОСОБА_8 та про відсутність документація із землеустрою, на земельну ділянку площею 0,3626га безпідставні та спростовуються встановленими в судовому засіданні обставинами.

Вирішуючи питання про законність спірного державного акту на право приватної власності на земельну ділянку з позиції наявності правових підстави для його видачі ОСОБА_8 суд виходить з наступного.

Правовідносини, які виникли з приводу переходу права власності на земельну ділянку під час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу регулюються положенням Земельного кодексу України, діючого на час вчинення правочину, (Закон від 18.12.1990 № 561-ХІІ).

Так, відповідно ст. 30 Земельного кодексу України, діючого на час вчинення правочину, (Закон від 18.12.1990 № 561-ХІІ) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ст. 30 Земельного кодексу України, діючого на час вчинення правочину, (Закон від 18.12.1990 № 561-ХІІ), особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Розміри земельних ділянок, які переходять у власність громадян, при переході прав власності на будівлю (для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)), встановлено ст. 67 Земельного кодексу України, діючого на час вчинення правочину, (Закон від 18.12.1990 № 561-ХІІ) та повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Таким чином позивач набула права власності на земельну ділянку розташовану за адресою АДРЕСА_1 у розмірах, що не перевищують норми встановлені статтею 67 Земельного кодексу України, діючого на час вчинення правочину, (Закон від 18.12.1990 № 561-ХІІ) (не більше 0,25 гектара), без зміни її цільового призначення (для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)).

Отже, твердження позивача про відсутність у відповідача правових підстав для видачі в 1999 році ОСОБА_8 державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, до складу якої входить належна позивачеві земельна ділянка, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні за результатами оцінки наданих сторонами доказів.

Про існування спору, що потребує судового вирішення свідчить відмова відповідача в наданні позивачу дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га у АДРЕСА_1, яка обґрунтована наявність державного акту на право приватної власності на вказану земельну ділянку на ім'я ОСОБА_8 з таким же цільовим призначенням (а.с. 109). Вказане безпосередньо впливає на реалізацію позивачем своїх приватних прав на належне майно, зокрема існування спірного державного акту перешкоджає реалізації позивачем її права на виготовлення правовстановлюючих документів на належні їй земельну ділянку.

Вирішуючи питання про можливість задоволення позовних вимог, у тому вигляді в якому їх сформовано позивачем, суд виходить з такого:

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

При цьому суд бере до уваги, що до складу земель, які перейшли у власність ОСОБА_8 на підставі спірного державного акту входить земельна ділянка площею 0,11 га, яка призначена для ведення підсобного господарства та не перейшла у власність позивача при укладенні в 1996 році договору купівлі-продажу житлового будинку. Однак вирішити питання про часткове визнання недійсним спірного державного акту, як правовстановлюючого документу не можливо, так як, вказаний державний акт не містить чіткого схематичного розмежування (на місцевості з зазначення відповідних координат) земельних ділянок за їх призначенням та тільки визнавши недійсним державний акт можливо поновити порушені права позивача.

Таким чином, позовні вимоги позивача провизнання недійсним державний акт на право приватної власності на землю виданого громадянину ОСОБА_8 від 30 квітня 1999 року обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки такий державний акт видано в порушення вимог закону та права позивача на вільне володіння своєю власністю.

Вирішуючи клопотання представника відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1статті 261 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки, позивач дізналася про факт порушення свого майнового права шляхом видачі правовстановлюючого документа на належне їй майно іншій особі, отримавши рішення про відмову органу місцевого самоврядування в наданні дозволу на розробку технічної документації від 01.12.2017 з цього часу обраховується перебіг позовної давності. Таким чином, звернувшись до суду 16.03.2018 з даним позовом, позивачем не було пропущено строку позовної давності.

Твердження представника відповідача, щодо необхідності обрахунку перебігу строку позовної давності з часу набуття позивачем права власності на житловий будинок та на земельну ділянку не ґрунтуються на вищевказаних положеннях закону.

За правилами ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, розміром 704 грн. (а.с.1) слід стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 13, 81, 89, 264, 280-283 ЦПК України, суд -

Ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до Іванівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області про визнання державного акту на землю недійсним, треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, задовольнити повністю.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю виданий на ім'я ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 0,3626 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером НОМЕР_2 від 30 квітня 1999 року.

Стягнути з Іванівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області (вул. Центральна, 72, село Іванівка, Петриківський район, Дніпропетровської область, ) на користь ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, ІНН НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення буде складено 20 липня 2018 року.

Суддя: В. О. Говоруха