Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 496/2439/14-ц

провадження № 61-1227св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_9 та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2016 року у складі суддів: Сидоренко І. П., Погорєлової С. О., Цюри Т. В.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив: визнати дійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1, укладений 16 квітня 1992 року між ним (обдарований) та ОСОБА_10 (дарувальник); визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку; визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 2/5 частин житлового будинку, укладений 06 жовтня 1999 року між ОСОБА_11, ОСОБА_12 (дарувальники) та ОСОБА_2 (обдарований); визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 1/5 частки житлового будинку, укладений 01 жовтня 2007 року між ОСОБА_13 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарований); скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/5 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1, здійснену на підставі договору дарування 1/5 частки житлового будинку від 01 жовтня 2007 року; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/5 частку житлового будинку, здійснену на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 2/5 частки житлового будинку, здійснену на підставі договору дарування 2/5 часток житлового будинку від 06 жовтня 1999 року; визнати, що він не пропустив встановлений законом строк для звернення до суду з даною позовною заявою.

В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_14 та після її смерті 05 липня 1991 року Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області донькам померлої ОСОБА_13 і ОСОБА_10 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок АДРЕСА_1 (по Ѕ частці кожній). За договором дарування від 16 квітня 1992 року ОСОБА_10 подарувала йому Ѕ частину спірного будинку.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року проведено поділ спадкового майна після смерті ОСОБА_15, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Вказаним рішенням суду визнано право власності в порядку спадкування за законом за спадкоємцями ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_13 та ОСОБА_10 по 1/5 частині за кожним на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1; визнано недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 частину майна ОСОБА_15, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, на ім'я ОСОБА_14, видане 23 серпня 1985 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою; визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом від 05 липня 1991 року на ім'я ОСОБА_13 та ОСОБА_10 на спадкове майно ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2; визнано право власності ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_11 на 3/5 частки домоволодіння під АДРЕСА_1

Після ухвалення вищевказаного рішення суду, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 за договором дарування від 06 жовтня 1999 року, посвідченим державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори і зареєстрованим в реєстрі за № 1-2101, та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 22 серпня 2008 року, подарували, а ОСОБА_2 прийняв у дар 2/5 частини спірного будинку.

Також за договором дарування від 01 жовтня 2007 року, посвідченим державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за № 2-5761 та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 04 жовтня 2007 року, ОСОБА_13 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар 1/5 частину спірного будинку, що належала дарувальнику на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року.

ОСОБА_1 зазначав, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року скасовано рішення Біляївського районного суду від 01 липня 1999 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_11 до нього та ОСОБА_16 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та розподіл спадкового майна. На момент укладення вищеназваних договорів дарування право власності дарувальників на предмет договору дарування (частини зазначеного житлового будинку) визначалося рішенням суду від 01 липня 1999 року, яке в подальшому було скасовано. Тому дарувальники за вищеназваними договорами дарування не є законними власниками предмета договору дарування - часток житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1. Із набранням законної сили рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року відновило свою дію свідоцтво про право на спадщину за заповітом 05 липня 1991 року, на підставі якого мати подарувала йому Ѕ частку будинку. Разом з тим, він позбавлений можливості зареєструвати належну йому за договором дарування Ѕ частку спірного будинку, оскільки 4/5 частки цього будинку належить ОСОБА_2 на підставі оспорюваних договорів дарування та скасованого рішення суду від 01 липня 1999 року.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року (у складі судді Галич О. П.) позов ОСОБА_9 задоволено. Визнано дійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1, укладений 16 квітня 1992 року між ОСОБА_9 (обдарований) та ОСОБА_10 (дарувальник).

Визнано за ОСОБА_9 право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування 2/5 частин житлового будинку, укладений 06 жовтня 1999 року між ОСОБА_11, ОСОБА_12 (дарувальники) та ОСОБА_2 (обдарований). Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування 1/5 частки житлового будинку, укладений 01 жовтня 2007 року між ОСОБА_13 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарований). Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/5 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1, здійснену на підставі договору дарування 1/5 частки житлового будинку від 01 жовтня 2007 року. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/5 частку житлового будинку, здійснену на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 2/5 частки житлового будинку, здійснену на підставі договору дарування 2/5 часток житлового будинку від 06 жовтня 1999 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року скасовано рішення Біляївського районного суду від 01 липня 1999 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_11 до ОСОБА_9 та ОСОБА_16 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та розподіл спадкового майна, тому відпали підстави для визнання ОСОБА_2 власником 4/5 часток житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1, які були встановлені рішенням суду 01 липня 1999 року.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_9 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року обґрунтовано визнано недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 частину спірного будинку, видане 23 серпня 1985 року на ім'я ОСОБА_14, та визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_13 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_15, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, по 1/5 частині за кожним. Також було визнано недійсним свідоцтво на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_10 і ОСОБА_13, видане Біляївською державною нотаріальною конторою 05 липня 1991 року після смерті ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 право власності на 3/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року скасовано рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року, проте з рішення апеляційного суду вбачається, що підставою для скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року є лише те, що у порушення статті 107 ЦПК України (в редакції 1963 року, який був чинним на час розгляду справи) суд першої інстанції не залучив до участі у справі ОСОБА_17, який є чоловіком померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_10, та є її правонаступником, оскільки правовідносини у справі допускали правонаступництво, внаслідок чого були порушені майнові та процесуальні права ОСОБА_17; тобто судом апеляційної інстанції лише з формальних підстав було скасовано рішення суду першої інстанції від 01 липня 1999 року та взагалі не вказано і не встановлено, чим були порушені права апелянта ОСОБА_17 Право на пред'явлення позову про визнання договору недійсним мають сторони договору або особи, права яких були порушені в зв'язку з укладенням цих договорів. Позивач ОСОБА_1 не був стороною оспорюваних нотаріально посвідчених договорів дарування від 06 жовтня 1999 року і від 01 жовтня 2007 року, але вважає себе особою, права якої були порушені вказаними договорами дарування. Разом з тим, договір дарування житлового будинку від 16 квітня 1992 року, яким ОСОБА_9 подаровано Ѕ частку будинку, не був нотаріально посвідчений та не пройшов державну реєстрацію, тому право власності на частку у будинку у ОСОБА_9 не виникло та не порушується вчиненням оспорюваного договору дарування. Крім того, дарувальники ОСОБА_11, ОСОБА_12 і ОСОБА_13 мали право власності на відповідні частки спірного будинку не лише на підставі рішення суду від 01 липня 1999 року, а й на підставі отриманого ними 23 серпня 1985 року свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_15, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, в рівних частках на 1/2 частину спірного будинку. Тому дарувальники ОСОБА_11 і ОСОБА_12 06 жовтня 1999 року та дарувальник ОСОБА_13 01 жовтня 2007 року мали право подарувати ОСОБА_2 на підставі раніше виданих їм нотаріально посвідчених свідоцтв щодо права власності на частку спірного будинку належні їм на той час за цими свідоцтвами на праві власності частини спірного будинку, що виключає визнання оспорюваних договорів недійсними у повному обсязі. Навіть за доведеності у позивача ОСОБА_9 права на спірний будинок та доведеності порушення його прав оспорюваними договорами дарування, належним способом захисту є не звернення з позовом про визнання договорів дарування недійсними, а захист порушеного права шляхом подання віндикаційного позову.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що із набранням законної сили рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року відновило свою дію свідоцтво про право на спадщину за заповітом 05 липня 1991 року, на підставі якого мати подарувала йому Ѕ частку будинку. Разом з тим, він позбавлений зареєструвати належну йому за договором дарування Ѕ частку спірного будинку, оскільки 4/5 частки цього будинку належить ОСОБА_2 на підставі оспорюваних договорів дарування та скасованого рішення суду від 01 липня 1999 року. Апеляційний суд у даній справі посилається на скасоване рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року та встановлені ним обставини, що є порушенням вимог процесуального закону. Крім того, суд визнав необґрунтованими підстави скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року, що виходить за межі наданих йому повноважень. Договір дарування житлового будинку від 16 квітня 1992 року, яким йому подаровано Ѕ частку будинку, відповідає вимогам закону щодо його форми укладення, оскільки нормами ЦК Української РСР 1963 року не передбачено наслідком відсутності державної реєстрації договору дарування припинення права власності на дарунок. Договір дарування станом на 16 квітня 1992 року підлягав нотаріальному посвідченню, проте у зв'язку з її відсутністю ним заявлено вимогу про визнання договору дарування дійсним на підставі статті 47 ЦК Української РСР 1963 року. Оспорювані договори дарування укладено на підставі скасованого рішення суду від 01 липня 1999 року, а у порядку спадкування після смерті ОСОБА_15 1/2 частину спірного будинку успадкували дружина ОСОБА_14, сини: ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_11 та доньки: ОСОБА_13, ОСОБА_10 в рівних частках, тобто по 1/12 кожен. За таких обставин, висновки апеляційного суду щодо правомочності ОСОБА_11, ОСОБА_12 і ОСОБА_13 відчужувати по 1/5 частці будинку кожним не ґрунтується на доказах.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що її як сторону у справі не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи апеляційним судом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду. 15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_15 та ОСОБА_14 перебували у зареєстрованому шлюбі та проживали у будинку АДРЕСА_1.

Від шлюбу у подружжя народилися діти: сини: ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_11 та доньки: ОСОБА_13, ОСОБА_10

ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Після смерті ОСОБА_15 його дружина ОСОБА_14 та діти подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.

23 серпня 1985 року ОСОБА_14 отримала свідоцтво про право власності на 1/2 частину спірного будинку як дружина, що пережила чоловіка, а на іншу 1/2 частину спірного будинку Першою Одеською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину всім спадкоємцям, а саме: дружині ОСОБА_14, синам: ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_11та донькам: ОСОБА_13, ОСОБА_10 в рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_14 та після її смерті 05 липня 1991 року Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області її донькам ОСОБА_13 і ОСОБА_10 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок АДРЕСА_1 (по Ѕ частці кожній).

За договором дарування від 16 квітня 1992 року ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_9 Ѕ частину спірного будинку.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 частину спірного будинку, видане 23 серпня 1985 року на ім'я ОСОБА_14, та визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_13 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_15, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, по 1/5 частині за кожним. Також визнано недійсним свідоцтво на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_10 і ОСОБА_13, видане Біляївською державною нотаріальною конторою 05 липня 1991 року після смерті ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 право власності на 3/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1

Після ухвалення вищевказаного рішення суду, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 за договором дарування від 06 жовтня 1999 року, посвідченим державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори і зареєстрованим в реєстрі за № 1-2101, та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 22 серпня 2008 року, подарували, а ОСОБА_2 прийняв у дар 2/5 частини спірного будинку.

Також за договором дарування від 01 жовтня 2007 року, посвідченим державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за № 2-5761 та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 04 жовтня 2007 року, ОСОБА_13 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар 1/5 частину спірного будинку, що належала дарувальнику на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року.

ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_7

За заповітом від 22 березня 2005 року, посвідченим державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_13 заповіла ОСОБА_16 належне їй на день смерті майно.

Після смерті ОСОБА_12, ОСОБА_11 Біляївською районною державною нотаріальною конторою Одеської області спадкові справи не заводилися.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року скасовано рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_11 до ОСОБА_1, ОСОБА_16 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та розподіл спадкового майна.

Вирішуючи спір у даній справі, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не був стороною оспорюваних нотаріально посвідчених договорів дарування від 06 жовтня 1999 року та від 01 жовтня 2007 року та не надав доказів на підтвердження порушення його прав вказаними правочинами.

Згідно статті 227 ЦК Української РСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до вимог статті 244 ЦК Української РСР 1963 року договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Таким чином, договір дарування від 16 квітня 1992 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Апеляційний суд перевірив указаний договір на відповідність вимогам статей 227, 244 ЦК Української РСР 1963 року лише у контексті виникнення у ОСОБА_9 права власності на частку у спірному будинку як підстави оскарження ним договорів дарування від 06 жовтня 1999 року та від 01 жовтня 2007 року. Проте суд не звернув уваги на те, що позивачем заявлено також вимогу про визнання договору дарування від 16 квітня 1992 року дійсним та не розглянув її по суті із заявлених підстав.

Крім того, у судовому порядку захищаються порушені, невизнані або оспорювані права позивача (статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на момент звернення до суду із даним позовом).

Дійшовши висновку про те, що права позивача оспорюваними договорами дарування не порушуються, оскільки у нього не виникло право на Ѕ частку будинку за договором дарування від 16 квітня 1992 року (нотаріально не посвідчений та не пройшов державної реєстрації), апеляційний суд одночасно перевірив обґрунтованість позову ОСОБА_9 про недійсність договорів від 06 жовтня 1999 року та від 01 жовтня 2007 року, тобто відмовив ОСОБА_9 у позові із взаємовиключних підстав.

Так, вирішуючи даний спір, апеляційний суд зазначав, що із рішення апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року вбачається, що підставою для скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року є лише те, що у порушення статті 107 ЦПК України (в редакції 1963 року, який був чинним на час розгляду справи) суд першої інстанції не залучив до участі у справі ОСОБА_17, який є чоловіком померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_10, та є її правонаступником, оскільки правовідносини у справі допускали правонаступництво, внаслідок чого були порушені майнові та процесуальні права ОСОБА_17; тобто судом апеляційної інстанції лише з формальних підстав було скасовано рішення суду першої інстанції від 01 липня 1999 року та взагалі не вказано і не встановлено, чим були порушені права апелянта ОСОБА_17

З наведених підстав апеляційний суд у справі, що переглядається, дійшов висновку про преюдиційність встановлених рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року обставин без урахування рішення апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року, яким рішення суду першої інстанції від 01 липня 1999 року скасовано із відмовою у задоволенні позову. При цьому, апеляційний суд оцінив рішення апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року на предмет законності та обґрунтованості.

Згідно положень частини третьої статті 61 ЦПК України (у чинній станом на 05 грудня 2012 року редакції) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної

сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, за змістом статті 14 ЦПК України (у чинній станом на 05 грудня 2012 року редакції) судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року скасовано в апеляційному порядку та законної сили не набрало, натомість рішення апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року набрало законної сили та є обов'язковим до виконання.

Таким чином, вирішення апеляційним судом справи на підставі скасованого рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року є порушенням вимог процесуального закону, а оцінка ним рішення апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року на предмет законності та обґрунтованості виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що дарувальники ОСОБА_11, ОСОБА_12 і ОСОБА_13 мали право власності на відповідні частки спірного будинку не лише на підставі рішення суду від 01 липня 1999 року, а й на підставі отриманого ними 23 серпня 1985 року свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_15, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, в рівних частках на 1/2 частину спірного будинку. Тому дарувальники ОСОБА_11 і ОСОБА_12 06 жовтня 1999 року та дарувальник ОСОБА_13 01 жовтня 2007 року мали право подарувати ОСОБА_2 на підставі раніше виданих їм нотаріально посвідчених свідоцтв щодо права власності на частку спірного будинку належні їм на той час за цими свідоцтвами на праві власності частини спірного будинку, що виключає визнання оспорюваних договорів недійсними у повному обсязі.

Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про доведеність вказаних обставин без посилання на докази, із яких такі обставини встановлені. Апеляційний суд дійшов суперечливих висновків, встановивши, що в порядку спадкування після смерті ОСОБА_15 1/2 частину спірного будинку успадкували дружина ОСОБА_14, сини: ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_11 та доньки: ОСОБА_13, ОСОБА_10 в рівних частках, тобто по 1/12 кожен, та одночасно встановивши, що за оспорюваними договорами дарування ОСОБА_11, ОСОБА_12 і ОСОБА_13 відчужено 1/5 частку будинку кожним. Таким чином, належність ОСОБА_11 і ОСОБА_12 станом на 06 жовтня 1999 року, а ОСОБА_13 станом на 01 жовтня 2007 року 1/5 частки будинку кожному судом із доказів не встановлено.

Не можна також погодитися із висновком апеляційного суду про те, що навіть за доведеності у позивача ОСОБА_9 права на спірний будинок та доведеності порушення його прав оспорюваними договорами дарування, належним способом захисту є не звернення з позовом про визнання договорів дарування недійсними, а захист порушеного права шляхом подання віндикаційного позову, оскільки положення статті 388 ЦК України застосовуються у випадку неодноразового відчуження майна поза волею власника, проте у справі таких обставин не встановлено.

Згідно частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Допущені апеляційним судом порушення процесуального закону згідно частини 3 статті 411 ЦПК України становлять підставу скасування ухваленого ним рішення із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Крім того, за змістом пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого із учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Рекомендоване повідомлення про вручення відповідачу ОСОБА_4 судової повістки-повідомлення про розгляд справи апеляційним судом 29 січня 2016 року повернулося до суду без вручення адресату. Таким чином, ОСОБА_4 не була належним чином повідомлення про час та місце розгляду справи апеляційним судом.

Справу розглянуто апеляційним судом 29 січня 2016 року без участі відповідача ОСОБА_4, що згідно пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України є обов'язковою підставою скасування рішення апеляційного суду у справі.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги ОСОБА_9 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик