Дата документу 07.12.2018 Справа № 334/5068/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/5068/17 Головуючий у 1 інстанції Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/578/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Комунальне підприємство «Водоканал» Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користуванні каналізацією,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні каналізацією.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно з договором дарування від 07 лютого 2004 року йому на праві власності належить 16/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1. Згідно характеристики будинку, господарських будівель та споруд цей будинок має наступні інженерні обладнання: електрику, водопровід, каналізацію, газопровід та вид опалення.

Відповідно до договору про надання послуг з питного водопостачання та водовідведення від 30.03.2012 року укладеного з КП «Водоканал», останнім надаються йому послуги з центрального постачання питної води та послуги з водовідведення, котрі щомісяця сплачуються позивачем у повному обсязі.

Колишніми господарями, за спільною домовленістю з сусідами, згідно з правилами добросусідства, трубу водовідведення (каналізацію) було прокладено на межі з сусіднім будинком АДРЕСА_2, якою вони стали спільно користуватися,

Коли позивач став власником будинку № 52, до нього перейшло право користування інфраструктурою будинку (інженерним обладнанням) у тому числі і каналізацією, а тому він продовжував користуватися спільною каналізацією, але у вересні 2009 року відповідач самовільно відрізав частку водовідводу позивача і залишив його будинок без каналізації.

Після численних звернень позивача до голови квартального комітету та до КП «Водоканал» відповідач у 2014 році знову підключив будинок позивача до труби водовідводу, але у вересні 2016 року відповідач знову самовільно відрізав частку водовідводу позивача, а у листопаді 2016 року переніс свій паркан на йогою земельну ділянку на 50 см. Тепер труба водовідводу, котра знаходилась на межі з будинком відповідача, фактично і незаконно знаходиться на території відповідача. На цей час позивач та його сім'я знаходяться уже тривалий час в антисанітарних умовах і не можуть користуватись водовідводом (каналізацією).

Посилаючись на вказані підстави, як власник майна, просив відповідно до ст. 391 КПК України усунути перешкоди у користуванні каналізацією та зобов'язати відповідача поновити робочий стан водовідводу (каналізацію) шляхом приєднання труби водовідводу будинку АДРЕСА_1 до спільної труби водовідведення, котра прокладена на межі з сусіднім будинком АДРЕСА_2.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції в та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_4 скористався своїм правом на відзив, в якому зазначив, що твердження позивача про існування домовленості з попереднім власником земельної ділянки на прокладення труб водовідведення на межі з сусіднім будинком № 54 не відповідає дійсності, оскільки не підтверджено жодними доказами. Крім того водовідведення знаходиться на території відповідача , що належить йому на праві приватної власності. Також КП «Водоканал» підтвердив той факт, що труба водовідведення є власністю відповідача, та не знаходиться на балансі КП «Водоканал».

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1, п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Даний спір підлягає під вказане визначення наведеної норми закону.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що порушення прав позивача як власника майна не було встановлено, а тому підстави для усунення перешкод у користуванні власністю відсутні.

Такі висновки місцевого суду відповідають обставинам справи і нормам матеріального права, виходячи з наступного.

У відповідності зі ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд сприяє всебічному та повному з'ясуванню обставин справи.

За нормою ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності; результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом встановлено, що згідно з договором дарування від 07 лютого 2004 року позивачу ОСОБА_3 належить на праві власності 16/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1. Також позивач є власником земельної ділянки площею 799/1000 від 0,0786 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за цією адресою, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку.

Згідно технічного паспорта на житловий будинок, складеного 15.12.2015, на земельній ділянці крім іншого знаходяться такі об'єкти як водопровід та зливна яма, 2005 року побудови.

Між ОСОБА_3 і КП «Водоканал» укладено договір №900560181 від 30.03.2012 про надання послуг з питного водопостачання і водовідведення, який відповідає типовому договору.

Між сторонами у справі склалися недобросусідські відносини з приводу користування каналізацією. Сторони неодноразово зверталися до квартального комітету, органів поліції зі скаргами на незаконне користування та незаконні перешкоди у користуванні каналізацією.

Згідно акту від 04.09.2016, голова та члени квартального комітету встановили, що каналізаційна труба знаходиться в загальному користуванні власників будинків №52 і №54. проходить по межі їх земельних ділянок. Користувачів каналізації троє - ОСОБА_4 (будинок №54) ОСОБА_3 (будинок №52), ОСОБА_5 (будинок №52).

25.09.2016 головою і членами квартального комітету складено акт про те, що 24.09.2016 ОСОБА_4 відключив власників будинку №52 ОСОБА_3 від користування каналізацією.

Під час розгляду чергової скарги ОСОБА_3 на дії ОСОБА_4 з приводу користування каналізацією голова і члени квартального комітету дійшли висновку, що ОСОБА_4 захопив частину земельної ділянки ОСОБА_3 шляхом перенесення паркану на 50 см, складено акт від 05.11.2016.

З листа КП «Водоканал» від 22.12.2017 №15395 вбачається, що 13.12.2017 було складено акт перевірки, в ході якої встановлено, що житлові будинки №52 і АДРЕСА_2 підключені до мереж міської каналізації по вул. Щасливій, 2 на підставі проектної документації. З власниками будинку №54 ОСОБА_4 і ОСОБА_6 та власником будинку №52 ОСОБА_3 укладені договори на водовідведення. ОСОБА_5 (співвласник будинку №52) каналізацією не користується, злив стоків здійснює в зливну яму.

Крім того встановлено, що співвласники будинку АДРЕСА_2 у м. Запоріжжі ОСОБА_4 і ОСОБА_6 у 2009 році подали заяву на отримання послуги від КП «Водоканал» щодо централізованого водовідведення, отримали дозвіл №187 від 09.07.2009 на виготовлення проекту дворового водопроводу з обладнанням індивідуального водомірного вузла, і , проекту випуску каналізації від житлового будинку.

Згідно робочого проекту, власники житлового будинку по АДРЕСА_2 ОСОБА_6 та ОСОБА_4 після складання вищезазначеного проекту отримали дозвіл на підключення до мереж централізованого водовідведення. Згідно проекту, житловий будинок АДРЕСА_1 не входить до підключення до централізованого водовідведення.

Статтями 386, 391 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Застосовуючи положення статті 391 ЦК України відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно зроблений висновок про недоведеність позивачем наявності обладнання централізованого водовідведення житлового будинку АДРЕСА_1 або наявності технічної документація на підключення централізованого водовідведення будинку №52.

Суд також правомірно встановив, недоведеність позивачем наявності права на підключення до каналізаційної труби житлового будинку АДРЕСА_2, що згідно матеріалів справи знаходиться на земельній ділянці №54 і належить співвласникам ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Доводи позову, що каналізаційна труба і колодязь знаходилися на межі земельних ділянок №52 і №54 та вибули з володіння власників будинку №52 у зв'язку з самовільним захопленням ОСОБА_4 відповідної частини земельної ділянки №52, також належними доказами не підтверджено.

Посилання в апеляційній скарзі стосовно того, що разом з набуттям права власності на земельну ділянку та житловий будинок до позивача перейшло і право користування каналізацією є безпідставними, оскільки, відповідно до технічного паспорту на житловий будинок № 52, який складений 15 грудня 2015 року, цей будинок не має каналізації. (а.с. 10-14). З характеристики будинку та плану земельної ділянки вбачається, що до основних конструктивних елементів будинку відноситься зливна яма, побудована у 2005 році.

Згідно договору дарування від 07 лютого 2004 року на земельній ділянці площею 797 кв.м., розташовано житловий будинок шлакобет., житлова прибудова шлакобет., літня кухня, дві вбиральні, два гаража, погріб, паркан, водопровід, замощення (а.с. 6). Данні щодо централізованого водовідведення відсутні.

З урахуванням викладеного, всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову та можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного,судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається,-

Керуючись ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді: