Постанова

Іменем України

2 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 294/1104/15-ц

провадження № 61-1170св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

представник відповідачів - ОСОБА_10,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_8,

представник позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_10,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_4, ОСОБА_11,

представники відповідачів за зустрічним позовом: ОСОБА_5, ОСОБА_12,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 11 липня 2016року в складі судді Лесько М. О. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 17 листопада 2016 року в складі суддів: Косигіної Л. М., Худякова А. М., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнювала, та остаточно просила:

визнати недійсним договіркупівлі-продажу автомобіля «Volkswagen Transporter», державний номерний знак НОМЕР_1, укладений 13 серпня 2014 року на підставі довідки-рахунку між ОСОБА_13 та ОСОБА_8, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 13 серпня 2014 року, видане на ім'я ОСОБА_8;

визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений 30 серпня 2014 року на підставі довідки-рахунку між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, видане на ім'я ОСОБА_6;

зобов'язати ОСОБА_6 повернути їй автомобіль «Volkswagen Transporter» як майно, що належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя;

визнати за нею право власності на даний транспортний засіб, Ѕ частини якого належить їй на праві спільної сумісної власності; 1/6 частини - у зв'язку із спадкуванням після смерті чоловіка ОСОБА_13, 2/6 частини - компенсація в сумі 18 334 грн на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в порядку спадкування;

визнати за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування після смерті сина - за кожним на 1/6 частини автомобіля, стягнувши з неї на їхню користь компенсацію в сумі 18 334 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за час шлюбу вони з чоловіком придбали автомобіль ВАЗ-21703, державний номерний знак НОМЕР_2. 5 серпня 2013 року зазначений автомобіль вони продали ОСОБА_11 - її брату. 6 серпня 2013 року вони придбали автомобіль «Volkswagen Transporter». 28 серпня 2014 року вона дізналась, що чоловік звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, а 13 серпня 2014 року продав автомобіль ОСОБА_8, який продав його ОСОБА_6 Вважала, що автомобіль «Volkswagen Transporter» є спільною сумісною власністю подружжя, отже її чоловік незаконно продав автомобіль, не отримавши у неї письмової згоди.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 помер, спадкоємцями першої черги після його смерті є вона та батьки (відповідачі в справі). За таких обставин вважала, що є підстави для визнання за нею права власності на автомобіль та стягнення на користь спадкоємців компенсації вартості їх часток.

У грудні 2015 року ОСОБА_8 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_11, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ-21703, державний номерний знак НОМЕР_2, укладений на підставі довідки-рахунку між ОСОБА_4 та ОСОБА_11, витребувати від останнього і передати йому цей автомобіль, визнати за ним право власності на автомобіль зі сплатою на користь ОСОБА_4 компенсації за належну їй частку.

Зазначав, що автомобіль ВАЗ-21703 придбано за кошти його сина ОСОБА_13, оскільки відповідач не працювала, навчалася на денній формі навчання, а син мав заощадження. Автомобіль було зареєстровано на ім'я ОСОБА_4, яка на порушення вимог частини третьої статті 65 СК України відчужила його без згоди чоловіка, чим порушила його (позивача) право на спадкування даного майна.

Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 11 липня 2016 року в задоволенні позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутність письмової згоди позивача на продаж автомобіля «Volkswagen Transporter» не є підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 13 серпня 2014 року та від 30 серпня 2014 року та витребування автомобіля від ОСОБА_6

Станом на день смерті ОСОБА_13 автомобіль «Volkswagen Transporter» не був спадковим майном, отже вимоги про визнання за позивачем та батьками ОСОБА_13 права власності за кожним на 1/6 частини цього майна в порядку спадкування є безпідставними.

Вимоги про стягнення зі спадкоємців компенсації вартості 1/2 частини відчуженого автомобіля позивачем не заявлялися.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 17 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову в апеляційному порядку не оскаржувалося, отже не було предметом апеляційного розгляду.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року, ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення в частині відмови в задоволенні її первісного позову скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

За таких обставин в касаційному порядку переглядаються ухвалені в справі судові рішення в частині первісного позову ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, отже без її згоди не міг бути відчужений.

У квітні 2017 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 подали заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими, висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, підстав для їх скасування немає.

У січні 2018 року справу Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 8 квітня 2015 року № 6-7цс15.

Установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_13 перебували у шлюбі з 9 серпня 2008 року до дня смерті ОСОБА_13 - ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадщину після смерті ОСОБА_13 прийняли: ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, шляхом подання заяв до нотаріальної контори.

За час перебування у шлюбі, ОСОБА_4 та ОСОБА_13 придбали автомобіль «Volkswagen Transporter», державний номерний знак НОМЕР_1, на підставі виданої ПП «Престижавто» довідки-рахунку від 5 серпня 2013 року та ватнажної митної декларації, виданої Ягодинською митницею. У зв'язку з цим, на ім'я ОСОБА_13 було видано свідоцтво про реєстрацію від 6 серпня 2013 року.

13 серпня 2014 року автомобіль перереєстрований за заявою ОСОБА_13 на нового власника ОСОБА_7, у зв'язку з чим видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 13 серпня 2014 року.

30 серпня 2014 року ОСОБА_7 продав автомобіль ОСОБА_6 на підставі довідки рахунку від 30 серпня 2014 року.

Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 6 липня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 серпня 2014 року. Під час розгляду справи встановлено, що кошти від продажу спільного майна подружжя - автомобіля «Volkswagen Transporter» використані на спільні потреби сім'ї. Доказів того, що позивач не надавала згоду на продаж автомобіля суду не надано.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутність письмової згоди позивача на продаж автомобіля «Volkswagen Transporter» не є підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 13 серпня 2014 року та від 30 серпня 2014 року та витребування даного транспортного засобу у ОСОБА_6

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року № 6-55цс13.

Станом на день смерті ОСОБА_13, автомобіль «Volkswagen Transporter» не був спадковим майном, отже вимоги про визнання за позивачем та батьками ОСОБА_13 права власності за кожним на 1/6 частини цього майна в порядку спадкування суд вважав безпідставними.

Вимоги про стягнення зі спадкоємців компенсації вартості 1/2 частини відчуженого автомобіля позивачем не заявлялися.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині, що оскаржується - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 11 липня 2016 рокута ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 17 листопада 2016 року в частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_4 залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В.С. Висоцька

С.П. Штелик