ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/825/18 Справа № 175/4123/16 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, треті особи - Управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, ДП "Центр державного земельного кадастру", про визнання недійсним рішення сільської ради та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2, Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" про визнання недійсним рішення сільської ради та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, мотивуючи тим, що їй на праві власності на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2013 року належить домоволодіння АДРЕСА_2, яке вона успадкувала після смерті своїх батьків ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказувала, що вона позбавлена права приватизувати свою земельну ділянку, розташовану під вказаним домоволодінням, у зв'язку з помилками при виготовленні технічної документації, які були допущені при приватизації земельної ділянки ОСОБА_2

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 у добровільному порядку не усуває допущені помилки, чим порушує її право на належне користування земельною ділянкою, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_2 площею 0,13 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

В апеляційні скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем не пропущено строк позовної давності; позивач позбавлена права приватизувати свою земельну ділянку у зв'язку з помилками, допущеними при виготовленні земельної документації при приватизації земельної ділянки ОСОБА_2; суд не звернув уваги на те, що в уточненому позові позивач не ставила питання про визнання недійсним рішення Любимівської сільської ради.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на праві власності на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2013 року належить домоволодіння АДРЕСА_2, яке вона успадкувала після смерті своїх батьків.

Відповідач ОСОБА_2 отримала у власність земельну ділянку площею 0,13 га, розташовану в АДРЕСА_1, згідно рішення Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 29 листопада 1995 року та на яку 08 грудня 2009 року зареєстровано відповідний державний акт на право власності на земельну ділянку з цільовим використанням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на земельній ділянці відповідачки розташовані певні об'єкти нерухомого майна: жилий будинок, господарські будівлі та споруди та відповідно до даних технічного паспорту від 11 лютого 1994 року, згідно якого відбулася передача земельної ділянки у власність, а згодом і оформлення землевпорядної документації, будівлі та споруди на території домоволодіння АДРЕСА_1 були зведені в період з 1960 до 1988 роки, тому ОСОБА_1 знала або могла дізнатися про порушення її права та до моменту звернення до суду (20 жовтня 2016 року) з відповідним позовом сплило більше трьох років, тому застосуванню підлягає ст.257 ЦК України.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції у зв'язку з наступним.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст.267 ЦК України).

Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст.261 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що у випадку пред'явлення позову особою, право якої порушене, відлік позовної давності обчислюється з моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2013 року ОСОБА_1 на праві власності в порядку спадкування належить домоволодіння АДРЕСА_2.

Про перетин земельної ділянки, яку ОСОБА_1 бажає приватизувати, з іншою земельною ділянкою ОСОБА_2, позивач дізналася 18 квітня 2016 року, коли на підставі наявного перетину земельних ділянок державний кадастровий реєстратор прийняв рішення №РВ-016 про відмову внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру. 20 жовтня 2016 року позивач звернулася до суду з даним позовом в межах трирічного строку, передбаченого ст.257 ЦК України.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду не відповідає матеріалам справи,встановленим у справі обставинам та нормам матеріального права.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку встановленому законом.

Частиною першою статті 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок, зокрема, зобов'язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, та дотримуватися правил добросусідства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.152 ЗК України (в редакції від 02 липня 2009 року) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ч.1 ст.155 ЗК України (в редакції від 02 липня 2009 року) У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Системний аналіз наведених вище положень частини першої статті 15 ЦК України, частини другої статті 152, статті 155 ЗК України та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 свідчить про те, що вирішуючи питання про недійсність рішення органу місцевого самоврядування та правовстановлюючого документа на право власності на земельну ділянку, суд має встановити дотримання вимог законодавства щодо відведення земельної ділянки та факт порушення таким актом прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу ОСОБА_2 згідно рішення Любимівської сільської ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 29 листопада 1995 року (т.1 а.с.84) передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,13 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських та побутових споруд в АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення 08 грудня 2009 року ОСОБА_2 видано державний акт НОМЕР_2 на право власності на вказану земельну ділянку (т.1 а.с.85).

Колегією суддів встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 при оформленні права власності на земельну ділянку дотримано всі вимоги земельного законодавства, які діяла на той час, рішення державного кадастрового реєстратора від 18 квітня 2016 року не є належним доказом реального перетину спірних земельних ділянок та не дає підстав для висновку про незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на землю згідно державного акта НОМЕР_2.

Крім того, звертаючись з позовом та під час розгляду справи позивач неодноразово зазначала, що межі між земельними ділянками №34 та №32 по АДРЕСА_1 були встановлені на протязі тривалого часу між її батьками та відповідачкою, існували більше 40 років та спорів щодо межі ніколи не виникало.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів порушення відповідачем ОСОБА_2 її прав та норм земельного законодавства, що є її процесуальним обов'язком згідно ст.81 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, що державний акт про право власності на землю був виданий без рішення органу місцевого самоврядування спростовуються матеріалами справи, так у спірному державному акті (т.1 а.с.85) зазначено, що земельна ділянка належить ОСОБА_2 на підставі рішення сесії Любимівської сільської ради від 29 листопала 1995 року, витяг з якого міститься на а.с.84,т.1.

Колегія суддів наголошує на тому, що визнавати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_2 правових підстав немає.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровсбкої області, треті особи - Управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, ДП "Центр державного земельного кадастру", про визнання недійсним рішення сільської ради та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_5