Справа № 467/433/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2018 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Клименко Людмила Іванівна про визнання договору дарування дійсним,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач через свого представника подав до суду вказаний позов, в обґрунтування якого посилався на те, що 16 січня 1993 року його батько ОСОБА_5 подарував йому будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Договір дарування був посвідчений секретарем Іванівської сільської ради Клименко Л.І. та зареєстрований в реєстрі за № 60.

У вересні 2017 року позивач звернувся до КП БТІ для виготовлення технічного паспорту та до реєстраційної служби для проведення державної реєстрації права власності на будинок, але йому було відмовлено у зв'язку з тим, що на договорі відсутнє нотаріальне посвідчення.

В позовній заяві вказано, що доказом того, що дарування будинку відповідало волі батька є його власноручний підпис, виконаний на ньому.

Тому, посилаючись на положення ч.2 с. 219 ЦК України, представник позивача просить визнати дійсним договір дарування житлового будинку від 16 січня 1993 року, посвідчений секретарем Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, зареєстрований в реєстрі за № 60.

Провадження за вимогами позивача було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 квітня 2018 року та розпочате підготовче провадження, в рамках якого призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, було залучено Клименко Людмилу Іванівну.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2018 року від державного нотаріуса Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області Бойченка В.А. та Державного нотаріального архіву Миколаївської області було витребувано відомості про відкриття спадкової справи щодо майна померлих ОСОБА_5 та ОСОБА_7, які долучені до матеріалів цивільного провадження.

Позивач в судове засідання не з'явився, в даному цивільному провадженні був представлений представником, який в судовому засіданні позов підтримав з підстав, які викладені в ньому та пояснив суду, що батько позивача за свого життя подарував останньому будинок, договір про що був посвідчений секретарем Іванівської сільської ради Клименко Л.І. у 1993 році. Наразі позивач вирішив уладнати документи на будинок відповідно до чинного на сьогоднішній день законодавства та звернувся до державного реєстратора аби зареєструвати своє право власності на нього. Проте, державним реєстратором було відмовлено у державній реєстрації права власності у зв'язку з відсутністю відмітки про нотаріальне посвідчення договору дарування.

Представник позивача посилався на те, що договір дарування, щодо якого порушено питання у позовній заяві, є дійсним, оскільки відповідав волі дарувальника, про що може свідчити його власноручний підпис в договорі. Окрім цього, договір дарування ніким оскаржений не був, в той час як вся рідня позивача знала про його існування, проте, ніхто не довів, що підпис не належить батькові позивача.

Вказане, на думку представника позивача, тобто підпис батька позивача та відсутність даних про оспорювання договору є підтвердженням того, що він відповідав волі дарувальника, а тому є дійсним.

Крім того, представник позивача вказував, що дії секретаря Іванівської сільської ради при посвідченні договору дарування відповідали вимогам законодавства, яке діяло на той час, а рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації права власності позивачем не оскаржувалося.

Наразі, відсутня можливість нотаріального посвідчення договору, оскільки батько позивача помер, а за його життя сторони договору до нотаріуса не звертались, оскільки, будучи юридично не обізнаними вважали його дійсним.

Просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги визнала, а позов просила задовольнити.

Відповідач - Іванівська сільська рада Арбузинського району Миколаївської області свого представника в судове засідання не направив, проте подав до суду заяву, через Іванівського сільського голову, в якій просить розглядати справу без його участі, позов підтримує повністю.

Третя особа - Клименко Л.І. в судове засідання не з'явилась, викликалась в судове засідання через Іванівську сільську раду Арбузинського району Миколаївської області, будь-яких клопотань і заяв до суду не направляла.

В свою чергу суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створивши учасникам судового процесу всі умови для реалізації ними їхніх прав, виконавши всі необхідні процесуальні дії для повного і об'єктивного розгляду справи, заслухавши учасників судового провадження, дослідивши надані ними докази та оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, достатності та взаємозв'язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, керуючись принципом верховенства права, встановив наступні обставини справи, відповідні їм правовідносини і зробив такі висновки.

В судовому засіданні встановлено, що згідно договору дарування від 16 січня 1993 року ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, що знаходиться в с. Іванівка Арбузинського району Миколаївської області на земельній ділянці розміром 0,27 га.

Вказаний договір посвідчено секретарем Іванівської сільської ради Клименко Людмилою Іванівною 16 січня 1993 року та зареєстровано в реєстрі за № 60.

З наявної в матеріалах справи копії технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_2 вбачається, що власниками будинку, що розташований за цієї адресою зазначені ОСОБА_5, батько позивача, та ОСОБА_2 - позивач у справі.

Втім, договір дарування від 16 січня 1993 року не містить ні адреси будинку, який було за ним подаровано, ні його площі, в той час, як технічний паспорт не містить вказівку на розмір земельної ділянки, на якій він розташований.

За такого, а також за умови ненадання суду правовстановлюючого документу, який би підтверджував належність будинку дарувальнику, є незрозумілим який саме будинок ОСОБА_5 подарував своєму сину ОСОБА_2

Що стосується підстав позову та обставин, на які посилався представник позивача, то суд вважає необхідним вказати на таке.

Представник позивача просить визнати договір дарування житлового будинку від 16 січня 1993 року дійсним, посилаючись на положення ст. 219 ЦК України.

Відповідно до ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Проте, частина друга цієї статті надає суду право суд визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі.

Обґрунтовуючи свої доводи щодо того, що договір дарування від 16 січня 1993 року відповідав справжній волі дарувальника, представник позивача посилався на виконання останнім свого підпису в договорі.

Однак, сам по собі факт виконання особою підпису, зокрема, в правочині, не свідчить про справжність її волі на його вчинення, а будь-яких інших, окрім самого договору дарування, належних та достовірних доказів на підтвердження своїх доводів, зокрема, на те, що дарування будинку дійсно відповідало волі батька позивача, незважаючи на імперативну вимогу ч.1 ст. 81 ЦПК України, представник позивача до суду не надав.

Відсутність відомостей, які б свідчили про те, що договір дарування ніким не оспорювався також достовірно не доводить наявності дійсної волі дарувальника на момент вчинення ним цього правочину.

Що ж до наявності обставин, які б перешкоджали сторонам договору посвідчити його нотаріально і які, згідно із вимогами ч.2 ст. 219 ЦК України, не залежали від їх волі, зокрема, від волі дарувальника, то представник позивача посилався на те, що сторони договору є юридично не обізнаними і вважали договір дійсним.

Суд не погоджується з такими твердженнями, оскільки обставинами, що не залежали від волі особи, можуть бути визнані такі обставини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами.

Тож, юридична необізнаність особи, яка вчинила правочин, а так само і прийняття нею його як дійсного, не можуть вважатись обставинами, що не залежали від волі особи, так як не є об'єктивними або ж істотними чи непереборними.

Посилання представника позивача на те, що на момент укладення договору дарування від 16 січня 1993 року Закона України «Про нотаріат» не існувало, суд оцінює критично, оскільки на той час правовідносини щодо посвідчення, зокрема, договорів регулювались Законом УРСР «Про державний нотаріат».

Як видно із матеріалів справи, договір дарування було укладено та посвідчено 16 січня 1993 року, а батько позивача помер 01 вересня 1994 року.

Будь-яких даних, тим більше підтверджених доказами, що у період з 16 січня 1993 року по день своєї смерті ОСОБА_5 або ж інша сторона правочину (позивач) ухилялись від його нотаріального посвідчення, суду надано не було, так само, як і не вказано на відповідні обставини, що позбавляє суд можливості зробити висновок про дійсність правочину в аспекті положень ст. 47 ЦК УРСР, норми якої були чинним на час його вчинення.

Більш того, згідно п. 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР 19 січня 1976 року № 1/5 (далі - Інструкція), яка діяла на час посвідчення договору дарування, у відповідності із статтею 14 Закону Української РСР «Про державний нотаріат», у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих вчиняють нотаріальні дії, серед іншого, і щодо посвідчення угод, зокрема, договорів.

Відповідно до п. 2 вказаної Інструкції нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських радах депутатів трудящих вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради депутатів трудящих покладено вчинення нотаріальних дій.

Проте, незважаючи на вищевикладене, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 40531921 від 06 квітня 2018 року позивачу було відмовлено у державній реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 Миколаївської області на підставі договору дарування житлового будинку у зв'язку з відсутністю відмітки про його нотаріальне посвідчення.

При цьому, державний реєстратор посилався на порушення вимог Закону України «Про нотаріат» та ч.2 ст. 719 ЦК України.

Вказане рішення державного реєстратора ні позивачем, ні його представником не оскаржувалось.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до переконливого висновку про необґрунтованість та недоведеність підстав позову.

При цьому, суд виходив з того, що відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Водночас, за положеннями ст. 219 ЦК України, на яку посилається представник позивача, суд наділений правом, а не обов'язком визнати правочин дійсним, і лише за умов, якщо ним будуть встановлені визначені законом підстави, що передбачені законом.

Але, при обґрунтуванні позову, у даному, конкретному випадку, не було враховано, що згідно із п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, останній застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

А тому суд відхиляє доводи представника позивача на те, що норми ст. 219 ЦК України застосовуються до правочину, який було вчинено до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, у разі якщо особа, яка була стороною правочину, померла.

Таких вимог Прикінцеві та перехідні положення ЦК України не містять і тому ці доводи є безпідставними, а положення ст. 219 ЦК України не можуть бути застосовані до правочину, що був вчинений до набрання цим Кодексом чинності.

Що ж до підстав визнання договору дарування дійсним, зокрема, тих, що передбачені ст. 47 ЦК УРСР, то представник позивача на них не посилався і відповідних доказів не надавав.

За таких обставин, суд, з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства, розглядаючи справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, приходить до переконання, що даний позов є необґрунтованим і недоведеним, а тому в його задоволенні належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258, 259, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Клименко Людмила Іванівна про визнання договору дарування дійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Миколаївської області через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Явіца