Справа № 452/132/18 Головуючий у 1 інстанції: Пташинський І,А.
Провадження № 22-ц/811/540/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника Самбірського виробничого управління водопровідно - каналізаційного господарства - Дмитришин М.П. на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 07 травня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до Самбірського виробничого управління водопровідно - каналізаційного господарства про стягнення 140832. 19 грн. невиплаченої заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він, з 12.06.2001 року до 22.12.2017 року на підставі трудового договору працював електромонтером 5 - го розряду в Самбірському ВУВКГ, яке з квітня 2010 року до грудня 2016 року проводило нарахування заробітної плати без врахування коефіцієнтів співвідношень мінімальної тарифної ставки оплати праці, визначених колективним договором на 2010 -2012 роки та Територіальною угодою на 21012 - 2014 роки, укладеною 30.10.2012 року між Львівською обласною державною адміністрацією, об»єднанням роботодавців та профспілковими об»єднаннями Львівської області та без врахування встановленого Законом України «Про Державний бюджет України» на 2010 - 2016 роки розміру мінімальної заробітної плати. Позовні вимоги обґрунтовує і тим, що неврахування передбаченого законом розміру заробітної плати призвело до неправильного нарахування та виплати коштів в період його тимчасової непрацездатності та відпускних.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Стягнуто з Самбірського виробничого управління водопровідно - каналізаційного господарства на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату у розмірі 140832.33 грн., за відрахуванням з цієї суми податків та обов»язкових платежів, що стягуються із заробітної плати. Вирішено питання судових витрат.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило Самбірське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства, яке вважає оскаржуване рішення суду незаконним т а необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що перед зверненням до суду з вказаним позовом, позивач повинен був звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої , але невиплаченої заробітної плати, а оскільки такої заяви не подавав, тому суд не мав правових підстав відкривати провадження у даній справі. Крім цього звертає увагу суду на те, що розрахунок відповідача по заробітній платі істотно відрізняється від розрахунку, наданого позивачем, і такий розрахунок не є належним та допустимим доказом, а тому суд не повинен був брати такий до уваги при ухваленні оскаржуваного рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при нарахуванні заробітної плати позивачу в період з квітня 2010 року до 31 грудня 2016 року були грубо порушені вимоги ст. 43 Конституції України, ст.ст. 2, 95-97 КЗпП України, ст.ст.5, 6 Закону України «Про оплату праці», тому з відповідача, згідно умов оплати праці, визначених колективним договором, Самбірського ВУВКГ на 2010-2012 рр. та територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 роки, зареєстрованою в Міністерстві соціальної політики України 30 жовтня 2012 року за № 30, слід стягнути в користь позивача невиплачену заробітну плату.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Цим Законом також передбачено, що умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод (ч.2 ст.5), а галузева (міжгалузева) угода не може погіршувати становище працівників порівняно з генеральною угодою (ч. 3 ст. 8).

Згідно із абз. 4, 5 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оплату праці», організація оплати праці здійснюється, зокрема, на підставі галузевих (міжгалузевих), територіальних угод та колективних договорів.

Відповідно до ч.1 ст. 14 цього Закону, договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Частиною 1 статті 15 цього Закону передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Аналогічні за змістом положення містяться в ст. 97 КЗпП України.

Отже, встановлені галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами умови оплати праці є гарантіями для працівників в сфері оплати праці й безпосереднє застосування таких умов є обов'язковим для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії угоди.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про оплату праці», суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 з 12 червня 2001 р. по 22 грудня 2017 р. працював електромонтером 5-го розряду в Самбірському ВУВКГ, що підтверджується записами №21 від 12.06.2001 р. та №22 від 22.12.2017 р. в його трудовій книжці.

15 квітня 2010 року на зборах трудового колективу Самбірського ВУВКГ був укладений за участю керівника ВУВКГ та погоджений головою профкому даного підприємства колективний договір на 2010-2012 рр.

П.1 розділу «Оплата праці» колективного договору Самбірського ВУВКГ на 2010-2012 рр. встановлено здійснювати оплату праці робітників на основі тарифної системи: погодинних тарифних ставок згідно з Додатком 1 Тарифної частини Регіональної угоди. Місячних посадових окладів для керівників, професіоналів, фахівців, техніків усіх спеціальностей згідно Додатку 6 Тарифної частини Регіональної угоди.

30 жовтня 2012 року між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області укладена територіальна угода на 2012-2014 роки, з якої вбачається, що угодою визначена формула розрахунку місячної тарифної ставки робітників 1 розряду за окремими професіями: мінімальна заробітна плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення за професіями, посадами), та формула розрахунку місячного посадового окладу: мінімальна заробітна плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт)* Х (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді).

Даними угодами визначені умови оплати праці працівників Самбірського ВУВКГ і працівників підприємств житлово-комунального господарства області та встановлені відповідні коефіцієнти співвідношень мінімальної тарифної ставки. Зміни до колективного договору Самбірського ВУВКГ в 2010-2012 роках не вносились.

Суд першої інстанції встановив, що з квітня 2010 року при визначенні місячного посадового окладу робітника першого розряду проводив оплату заробітної плати позивачу з розрахунку нижче законодавчо-встановленої мінімальної заробітної плати, що вбачається із нарахованих сум, довідки про заробітну плату та розміру мінімальної заробітної плати встановленої Законами України «Про державний бюджет» на 2010-2016 рр.

Крім того, позивачу не проводилось нарахування співвідношення коефіцієнта 1.3 до мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду за галузями та видами робіт - «експлуатація устаткування системи водопостачання та водовідведення», визначеної територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 рр.

Вищезазначені обставини судом першої інстанції встановлено на підставі колективного договору Самбірського ВУВКГ на 2010-2012 рр., територіальної угоди на 2012-2014 рр., довідками відповідача про заробітну плату позивача на займаній посаді, частково листом територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області № 02-3206/07, постановою головного державного інспектора працітериторіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області від 24.02.2014 р. про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_4 - начальника Самбірського ВУВКГ, по ст. 188-6 КУпАП - штраф в розмірі 1003 грн. 00 коп., постановою судді Самбірського міськрайонного суду від 27.02.2014 р., якою ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, та на нього накладено адмінстягненя - штраф в розмірі 510 грн.00 коп. (згідно платіжних доручень - штрафи керівником Самбірського ВУВКГ оплачені), актом перевірки територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області від 20.01 - 22.01.2014 р., які є належним доказом порушення прав позивача.

Доводів на спростування вищезазначених обставин відповідач суду не надав.

Враховуючи положення ч.2 ст.17 КЗпП України, якою встановлено, що після закінчення строку чинності колективний договір продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором, а також положення п.п.1.5 абз.4 Колективного договору Самбірського ВУВКГ, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вважав безпідставними твердження представника відповідача щодо того, що Колективний договір в 2012 р. припинив дію і тому всі розрахунки невиплаченої заробітної плати та відпускних, здійснені позивачем за період 2015-2016 рр., є необґрунтованими.

Проаналізувавши наданий відповідачем альтернативний розрахунок невиплаченої позивачу зарплати за квітень 2011- квітень 2014 рр., на який посилався відповідач, як на підставу для часткової відмови в позові, суд першої інстанції вірно не взяв такий до уваги зважаючи на те, що розрахунки відповідача проведені без врахування періоду роботи позивача з квітня 2010 р. по березень 2011 р.; без врахування коефіцієнту 1.30 - співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду за підгалузями та видами робіт до встановленої галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду (експлуатація устаткування систем водопостачання та водовідведення), передбаченого в Територіальній угоді, а також без врахування не донарахованих та непроведених виплат допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю та перебування його у відпустках, 20% надбавки до зарплати за роботу розширення зони обслуговування, вечірній, нічний та надурочний час.

Суд першої інстанції дав вірну оцінку розрахунку позивача, який при розрахунку розміру не донарахованої (не виплаченої) заробітної плати за вказаний вище період виходив із формули, передбаченої Територіальною угодою, та з положень Колективного договору, а тому такий розрахунок є правильним.

Інші доводи апелянта про порушення судом норм процесуального права є безпідставними, оскільки предметом спору є заробітна плата, яка не була нарахована позивачеві під час трудових відносин з відповідачем, а тому визначених процесуальним законом підстав для звернення позивача із заявою про видачу судового наказу не було.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу представника Самбірського виробничого управління водопровідно - каналізаційного господарства - Дмитришин М.П. - залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 07 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29.11.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.