Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 19 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/13065/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно збереженого майна (грошових коштів)

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30 листопада 2017 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 37460,00 грн. як безпідставно збереженого майна. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що в липні 2014 року передала ОСОБА_2 на відповідальне зберігання грошову суму у розмірі 5300 доларів США строком до одного тижня, у звязку з перебуванням її (позивачки) на лікуванні. В жовтні-листопаді 2014 року відповідачка повернула частину коштів в сумі 3300 доларів США, а в березні 2016 року - ще 14400 грн., та зазначила, що більше немає перед нею заборгованості. Посилаючись на те, що відповідачці було передано на зберігання 5300дол. США, що станом на 03.10.2016 за офіційним курсом НБУ становить 137 429грн., а повернуто 3300дол. США та 14 400грн., що в загальному розмірі становить 99 969грн., позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 37 460грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30 листопада 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 37460 гривень безпідставно збережених грошових коштів. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2., посилаючись на необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивує тим, що у справі відсутні будь-які докази про передачу позивачкою коштів в сумі 5300 доларів США. Між тим, визнає, що останньою було передано їй на зберігання 3300 доларів, які вона в подальшому повернула ОСОБА_1 Вказує, що також повернула позивачці 14 400грн. Окрім того зазначає, що згідно норм цивільного законодавства вказаний правочин мав бути укладений у письмовій формі, а тому вважає, що не заслуговують на увагу доводи позивачки про те, що у звязку із раптовим захворюванням допускалось усне оформлення вказаної домовленості, оскільки амбулаторне лікування ОСОБА_1 з подальшим проведення оперативного втручання не можна вважати раптовим, адже госпіталізації передував тривалий термін діагностування хвороби.

До суду апеляційної інстанції сторони не зявились.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. ст. 367 ЦПК України, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим кодексом.

Суд розглядає цивільні справи відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначала, що між нею та відповідачкою в усній формі було укладено договір зберігання грошових коштів на суму 5300 доларів США. Оскільки ОСОБА_2 було частково повернуто збережені кошти, то в силу положень ст. 1212 ЦК України, просила стягнути з неї частину неповернутих коштів.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Проте, набуття або збереження майна за рахунок іншої особи може в ряді випадків відбуватися і відповідно до договору або закону в цьому разі зобовязання з безпідставно набутого майна не виникають (ст.936 та ст. 954 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка у період з 14.07.2014 по 18.07.2014 року перебувала на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні № 1 КУ Центральна міська лікарня № 1 м. Житомира (а.с. 44).

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого їй було призначено оперативне втручання (операцію) на 15.07.2014 року, встановлено діагноз жовчнокамяна хвороба, хронічний калькульозний холецистит.

Посилаючись на вказані обставини позивачка стверджувала про існування договірних відносин між нею та відповідачкою, а саме укладення в усній формі договору зберігання майна (грошових коштів) на суму 5300дол. США у звязку з перебуванням на лікуванні.

Факт укладення договору зберігання в усній формі позивачка пояснювала раптовим захворюванням.

За правилами ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобовязується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених ст. 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Прийняття речі на зберігання при пожежі, повені, раптовому захворюванні або за інших надзвичайних обставин може підтверджуватися свідченням свідків.

Проте, матеріалами справи та медичними документами не підтверджується факт раптового захворювання позивачки, а навпаки зазначаються хронічні основні та супутні захворювання (а..с.7,8).

А тому в силу вимог ч.3 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі. Оскільки позивачка стверджує, що передала відповідачці на зберігання 5300дол. США, то такий правочин мав бути укладеним у письмовій формі.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватись на свідченнях свідків (ч.1 ст. 218 ЦК України).

Крім цього, у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у цивільному кодексі визначені прямо (ч. 2 ст. 937 ЦК України).

Посилання позивачки на те, що договір зберігання не був укладений у письмовій формі у звязку з її (позивачки) раптовим захворювання (навіть якщо вважати, що такі обставини існували), не мають значення, оскільки факт передачі коштів на зберігання нею не підтверджено жодними доказами, зокрема, показаннями свідків. Окрім визнання певних обставин сторонами, ними не підтверджено будь-яким чином і факт повного чи часткового повернення коштів.

Разом з тим матеріали справи не містять будь- яких доказів, що позивачкою було передано на зберігання відповідачці саме 5300дол. США. Остання цих обставин не визнає.

Неправильно визначившись із характером спірних правовідносин, не застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють та мають бути застосовані, суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статей 80, 89 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч вказаних вимог процесуального закону позивачка не довела належними та допустимими доказами як факт укладення договору зберігання майна, так і наявність у відповідачки безпідставно збереженого майна, що належить позивачці, доводи позовної заяви під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції свого підтвердження не знайшли.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими.

Оскільки суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; ухвалив своє рішення при недоведеності обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, то відповідно до п.п. 1, 2, ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, то із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 826,80 грн. понесених судових витрат за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30 листопада 2017 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 826,80 грн. понесених судових витрат за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12.04.2018.

Головуючий Судді