ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року

м. Харків

Справа № 615/858/16-ц

Провадження № 22-ц/790/191/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Бровченко І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Сінченко І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач - фізична особа підприємець ОСОБА_3,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у місті Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 19 червня 2017 року, постановлене в складі судді О.В. Товстолужського, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати за виконану роботу понад встановлений трудовим договором час, нарахування та стягнення індексу інфляції та індексації заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки здійснення розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку із затримкою видачі трудової книжки,

ВСТАНОВИВ :

01 квітня 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 звернулись до Валківського районного суду Харківської області з позовом до фізичних осіб-підприємців ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення виплат при звільненні, стягнення середнього заробітку за весь час затримки її виплати, витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та моральної шкоди.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 29 червня 2016 року вимоги позивачів розєднані в самостійні провадження.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 07 листопада 2011 року по день звільнення мала трудові відносини з ОСОБА_3 За час роботи ОСОБА_1 отримувала заробітну плату в неповному обсязі, так як працювала згідно графіку роботи з 08:00 години до 08:00 години добу через дві, що не було передбачено в трудових угодах, тобто по 24 години 3 дні на тиждень або 72 години на тиждень, що перевищує визначений законодавством 40 годинний робочий тиждень. Заробітну плату ОСОБА_1 отримувала з розрахунку мінімальної заробітної плати затвердженої КМУ в період з 07 листопада 2011 року по 03 лютого 2016 року. Про те, що відповідач виплачував заробітну плату не в повному обсязі за весь період роботи, ОСОБА_1 дізналась вже після звільнення, отримавши відомості з пенсійного фонду про застраховану особу та відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків. Також, в позові зазначено, що 07 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір, зареєстрований Валківським районним центром зайнятості за № НОМЕР_1 від 07 листопада 2011 року.

Відповідно до внесених відомостей до трудового договору 10 березня 2016 року, цей договір, було знято з реєстрації Валківським районним центром зайнятості та в присутності працівника Валківського центру зайнятості, позивачу було вручено трудову книжку із записом про звільнення із займаної посади.

ОСОБА_1 16 лютого 2016 року направила колишньому роботодавцю письмову вимогу щодо здійснення з нею розрахунку з підстав звільнення за власним бажанням, перерахувавши невиплачену заробітну плату та інші належні виплати на її рахунок, також вимагала повідомити письмово про всі нараховані суми належні їй при звільненні, а також просила надіслати їй належним чином оформлену трудову книжку поштою з доставкою на вказану адресу на наступний день з моменту отримання даної вимоги. Дану вимогу відповідач отримав 17 лютого 2016 року, але з моменту отримання вимоги, жодних розрахунків не було проведено, трудова книжка поштою надіслана не була, та жодним чином не було повідомлено про всі нараховані суми, належні позивачу при звільненні.

Крім того, в позові зазначено, що загальна сума заборгованості по заробітній платі без врахування індексу інфляції та індексації, відповідно до фактично відпрацьованих годин складає 48 528 грн. 15 коп., загальний розмір середнього заробітку та компенсації за затримку розрахунку (за період з 18.02.2016 року по 08.02.2017 року) становить 15 812 грн. 00 коп., розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в звязку із затримкою видачі трудової книжки становить 1 475 грн. 30 коп.

Також ОСОБА_1 зазначила, що неправомірними діями відповідача завдана також моральна шкода, оскільки з вини роботодавця, який не видавав трудову книжку, ОСОБА_1 не мала змоги працевлаштуватись за новим місцем роботи, або стати на облік у центрі зайнятості як безробітна. Через неможливість працевлаштування, а також враховуючи, що з нею не було проведено повного розрахунку при звільненні, позивач не мала матеріальних засобів для існування, що призвело до переживань та душевних страждань.

В позовній заяві ОСОБА_1 просила: 1) стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на її користь заборгованість по заробітній платі за період 07 листопада 2011 року по 02 лютого 2016 року в розмірі 48 528 грн. 15 коп.; 2) зобовязати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 провести їй нарахування індексу інфляції та провести індексацію заробітної плати за період з 07 листопада 2011 року по 02 лютого 2016 року та відповідно їй сплатити; 3) стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, на її користь середній заробіток за весь час затримки здійснення розрахунку при звільненні в розмірі 15 812 грн. 00 коп.; 4) стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в звязку із затримкою видачі трудової книжки в розмірі 1 475 грн. 30 коп. з утриманням при виплаті зазначеної суми, передбачених законом податків та обовязкових платежів; 5) зобовязати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3, внести запис в її трудову книжку про дату звільнення з роботи, зазначивши дату звільнення 10.03.2016 року; 6) стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. 00 коп.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 19 червня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в звязку із затримкою видачі трудової книжки з 03 лютого 2016 року по 10 березня 2016 року в розмірі 2 550 грн. 94 коп.

В решті задоволення позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сума середньоденної заробітної плати позивача за грудень 2015 року та січень 2016 року рахується як сума заробітної плати за ці місяці, тобто 3 625 грн. 13 коп. поділена на суму відпрацьованих днів, тобто 27, що в свою чергу становить 134 грн. 26 коп. за один день.

Кількість днів затримки видачі трудової книжки ОСОБА_1 становить 37, тобто з 03 лютого 2016 року до 10 березня 2016 року.

Суд дійшов висновку, що сума, яка підлягає стягненню з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за час вимушеного прогулу в звязку із затримкою видачі трудової книжки за період з 03 лютого 2016 року по 10 березня 2016 року становить 2550 грн. 94 коп.; суд не вважав, що через вищезазначені дії відповідача, ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Валківського районного суду Харківської області від 19 червня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про виклик свідків, про забезпечення доказів шляхом їх витребування, сторона позивача не скористалася правом на звернення із клопотанням про проведення судової почеркознавчої експертизи, не врахувавши, що за фактом підробки відкрито кримінальне провадження № 0000790 від 08 грудня 2016 року, при цьому зазначила, що клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи передбачає сплату судового збору, коштів на сплату якого у позивача немає; ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку при звільнення з 18 лютого 2016 року по 08 лютого 2107 року суд керувався відомостями на виплату грошей наданих відповідачем, в яких зазначено, що позивач отримала повний розрахунок 03 лютого 2016 року, що не відповідає дійсності. З моменту отримання вимоги 17 лютого 2016 року жодних розрахунків з позивачем не проводилось. Зазначає, що ОСОБА_1 була позбавлена можливості працевлаштуватися, стати на облік до Центру зайнятості, була позбавлена матеріального забезпечення.

Апелянт посилається на ст. ст. 43, 46 Конституції України, п. 4.1, п. 2.10 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58, ст. ст. 21,24, 47, 48, 116, 117, 235, 237-1, 233 КЗпП України, постановою пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», Законом України «Про компенсацію втрат частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ, Порядком проведення компенсації громадянами втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженими постановою КМ України від 21.02.2001 № 159, Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08 лютого 1995 року № 100, постановою пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2017 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 19 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати за виконану роботу понад встановлений трудовим договором час, нарахування та стягнення індексу інфляції та індексації заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки здійснення розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку із затримкою видачі трудової книжки, зобовязання змінити запис в трудовій книжці про дату звільнення з роботи та стягнення компенсації за завдану моральну шкоду - визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала в частині позовних вимог про зобовязання змінити запис в трудовій книжці про дату звільнення з роботи та стягнення компенсації за завдану моральну шкоду.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 19 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати за виконану роботу понад встановлений трудовим договором час, нарахування та стягнення індексу інфляції та індексації заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки здійснення розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку із затримкою видачі трудової книжки.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2017 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати за виконану роботу понад встановлений трудовим договором час, нарахування та стягнення індексу інфляції та індексації заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки здійснення розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку із затримкою видачі трудової книжки.

Призначено справу до розгляду апеляційним судом в судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Харківської області на 09-40 год. 31 жовтня 2017 року.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, зявившихся у судове засідання, дослідивши матеріали справи відповідно до статті 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявним в матеріалах справи доказами, що відповідно до трудового договору від 07 листопада 2011 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено безстроковий трудовий договір.

Відомості про найменування роботодавця, період прийняття на роботу та звільнення, зазначені в трудовій книжці ОСОБА_1 співпадають із тими відомостями, що зазначені в договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В позові зазначено, що з 07 листопада 2011 року ОСОБА_1 працювала понад встановлений трудовим договором час, кожного робочого дня і за виконану роботу понад встановлену договором вона заробітної плати не отримувала.

У позові наведені розрахунки, згідно яких кількість годин відпрацьованих понад встановлену норму складають за листопад 2011 року та жовтень-листопад 2012 року - 160 годин (по 80 годин кожен період), а за інші місяці загалом по день звільнення 1 410 годин, за які від фізичної особи-підприємця не отримала заробітну плату на загальну суму 48 528 грн. 00 коп.

Документів про облік робочого часу, посилаючись на відсутність у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 таких документів, суду не надано.

Також судом досліджено відомості про отримання ОСОБА_1 заробітної плати за період з листопада 2011 року по лютий 2016 року від фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

Ці дані свідчать про отримання ОСОБА_1 заробітної плати за весь період, що вона працювала, що підтверджується особистими підписами позивача.

Згідно відомості про виплату грошей за лютий 2016 року, ОСОБА_1 отримала грошові кошти на суму 438 грн. 84 коп. (а.с.55), таким чином, повний розрахунок із позивачем був проведений в день її звільнення, тобто 03 лютого 2016 року.

Судом досліджено зміст додаткових угод до трудового договору від 07 листопада 2011 року за № 1 від 01 січня 2012 року, 01 січня 2013 року та 01 січня 2014 року, між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а також зміст трудового договору, які містять дані про передбачений графік роботи позивача із зазначенням кількості годин в робочому тижні.

Відповідно до трудового договору від 07 листопада 2011 року укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_1, час виконання робіт працівником встановлений з 08:00 години до 20:00 години, перерва з 12:00 години до 14:00 години, через добу, з розрахунку 40 годин на тиждень.

Згідно з додатковими угодами графік роботи ОСОБА_1 не змінювався.

Таким чином, тривалість робочого тижня ОСОБА_1, згідно умов договору, не перевищувала 40 годин на тиждень.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 КЗпП України, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Особистим підписом ОСОБА_1 в договорі підтверджується, що остання була ознайомлена з його умовами, а тому фактична кількість відпрацьованих годин позивачем відповідала зазначеній в договорі та відповідала отриманій нею зарплатні.

Вищезазначена обставина підтверджується тим фактом, що ОСОБА_1, будучи ознайомленою із графіком роботи та маючи повну інформацію про отриману заробітну плату, яка зазначена у платіжних відомостях, не зверталась із будь-якими заявами чи скаргами до роботодавця чи до інших компетентних органів протягом майже 5 років

Також, в уточненому позові зазначені вимоги про зобовязання відповідача провести ОСОБА_1 нарахування індексу інфляції та провести індексацію заробітної плати за період з листопада 2011 року по лютий 2016 року та відповідно їй сплатити.

Разом із тим, у задоволенні позову про стягнення заробітної плати за виконану роботу понад встановлений трудовим договором час відмовлено, у звязку із чим, позовні вимоги провести нарахування індексу інфляції та провести індексацію заробітної плати за період з 07 листопада 2011 року по 02 лютого 2016 року та сплатити ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, в письмових запереченнях зазначила, що заробітна плата сплачувалась з урахуванням індексу інфляції. В матеріалах справи відсутні відповідні розрахунково-платіжні відомості, клопотання про витребування останніх позивачем не заявлялось, у звязку із цим, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

ОСОБА_1 також предявлено вимоги стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки здійснення з нею розрахунку при звільненні в розмірі 15 812 грн.

Так, відповідно до заяви від 02 лютого 2016 року ОСОБА_1 просила звільнити її з посади касира за ст.ю 38 КЗпП України за власним бажанням у звзяку зі складними сімейними обставинами та наявністю неповнолітніх дітей з 02 лютого 2016 року (а. с. 17).

Згідно наказу № 020216/1 від 02 лютого 2016 року про звільнення працівника ОСОБА_1 звільнена з посади касира торгівельного залу згідно статті 38 КЗпП України за власним бажанням з 03 лютого 2016 року. (а.с. 18).

Трудові відносини між працівником ОСОБА_1 та роботодавцем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 фактично були припинені 03 лютого 2016 року.

Отже, зазначений в трудовій книжці ОСОБА_1 день її звільнення 03 лютого 2016 року відповідає вимогам трудового законодавства.

Згідно відомості на виплату грошей за лютий 2016 року, ОСОБА_1 отримала грошові кошти в сумі 438 грн. 84 коп. (а.с. 55), повний розрахунок із позивачем був проведений в день її звільнення, тобто 03 лютого 2016 року.

Враховуючи, що із ОСОБА_1 був проведений повний розрахунок в день звільнення, вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення задоволенню не підлягають.

Стосовно стягнення з роботодавця середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку із затримкою видачі трудової книжки необхідно зазначити наступне.

Водночас, згідно положень п. 7.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», у разі одержання трудової книжки у зв'язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку.

Доказом дати отримання трудової книжки при звільненні може бути наявність підпису працівника, у передбачений підзаконними актами документах, про отримання трудової книжки із зазначенням дати.

На 11-13 сторінках трудової книжки ОСОБА_1 є запис про те, що 10 березня 2016 року трудовий договір знятий з реєстрації у Валківському районному центрі зайнятості, а тому суд вважає, що саме в цей день позивач і отримала трудову книжку.

Доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_1 трудова книжка була видана в день її звільнення не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються матеріалами справи.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеній в постанові від 21 січня 2015 року, в справі №6-195цс14, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата.

Враховуючи, що ОСОБА_1 була звільнена 03 лютого 2016 року, то для розрахунку середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки беруться місяці грудень 2015 року та січень 2016 року, тобто два місяці що передували звільненню працівника.

Згідно відомостей на виплату грошей за грудень 2015 року ОСОБА_1 отримала заробітну плату на загальну суму 2 390 грн. 21 коп. (а.с.71), а згідно відомості про виплату грошей за січень 2016 року отримала заробітну плату в сумі 1 234 грн. 92 коп. (а.с. 54).

Отже, сума заробітної плати за два місяці, що передували місяцю звільненню позивача становить 3 625 грн. 13 коп.

Згідно з графіком роботи ОСОБА_1 що міститься в табелі обліку робочого часу за січень 2016 року позивач відпрацювала 11 днів. (а.с.153)

Враховуючи, що сторонами не надано будь-яких даних про облік часу ОСОБА_1, суд прийнято до уваги умови трудового договору, а також умови додаткових угод, та вважає, що за грудень 2015 року, ОСОБА_1 відпрацювала 16 днів.

Таким чином, сума середньоденної заробітної плати позивача за грудень 2015 року та січень 2016 року рахується як сума заробітної плати за ці місяці, тобто 3 625 грн. 13 коп. поділена на суму відпрацьованих днів, тобто 27, що в свою чергу становить 134 грн. 26 коп. за один день.

Як підтверджено матеріалами справи, кількість днів затримки видачі трудової книжки ОСОБА_1 становить 37, тобто з 03 лютого 2016 року до 10 березня 2016 року.

Разом із тим, суд вважає, що кількість днів затримки видачі трудової книжки повинен рахуватись із врахуванням робочого графіку ОСОБА_1, тобто кількість днів за які повинен бути нарахований середній заробіток становить половину від 37, тобто 19.

За таких підстав, сума яка підлягає стягненню з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за час вимушеного прогулу в звязку із затримкою видачі трудової книжки за період з 03 лютого 2016 року по 10 березня 2016 року становить 2 550 грн. 94 коп.

В позові ОСОБА_1 ставить вимоги про стягнення із відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в звязку із затримкою видачі трудової книжки в розмірі 1 475 грн. 30 коп.

Враховуючи, що загальна сума позову становить 65 815 грн. 45 коп., на думку суду, стягнення із фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 грошових коштів саме в сумі 2 550 грн. 94 коп. не виходить за межі позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку із затримкою видачі трудової книжки за період з 03 лютого 2016 року по 10 березня 2016 року в сумі 2 550 грн. 94 коп.

Вимоги утримати при виплаті середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у звязку із затримкою видачі трудової книжки суми, передбачених законом податків та обовязкових платежів, задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтями 127, 128 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. При кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п'ятидесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові.

Ст. 6 Податкового кодексу України встановлено, що податком є обовязковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Збором (платою, внеском) є обов'язковий платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників зборів, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій.

Сукупність загальнодержавних та місцевих податків та зборів, що справляються в установленому цим Кодексом порядку, становить податкову систему України.

Ст. 9 Податкового кодексу України встановлено, що до загальнодержавних належать ;x=0&a n;y=0#w16">податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов'язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Зарахування загальнодержавних податків та зборів до державного і місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України.

Таким чином, утримання із заробітної плати - це податки, які утримуються з суми доходу яка виплачується працівнику, проте їх перерахування до відповідних бюджетів є обовязком роботодавця.

Тому, в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки виплата заробітної плати та інших нарахувань покладає на роботодавця обовязок провести зарахування встановлених законодавством обовязкових платежів - податків та зборів до відповідних бюджетів, а не на користь фізичних осіб.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про виклик свідків, про забезпечення доказів шляхом їх витребування, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки обставини справи щодо кількості фактично відпрацьованих годин ОСОБА_1 кожного дня в період з 2011 року до дня звільнення, те, що вона працювала понад нормований час роботи, невідповідність графіка роботи зазначеному в трудовому договорі фактичному графіку роботи ОСОБА_1, що є предметом доказування, не можуть бути підтверджені допитом свідків як допустимим доказом у справі.

Стосовно клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи на підтвердження того факту, що в деяких відомостях на виплату грошей стоять підписи не ОСОБА_1, як зазначив сам апелянт в апеляційній скарзі, проведення експертизи передбачає оплату судового збору, коштів на сплату якого ОСОБА_1 не має.

Враховуючи, що ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 19 червня 2017 року визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала, в частині позовних вимог про зобовязання змінити запис в трудовій книжці про дату звільнення з роботи та стягнення компенсації за завдану моральну шкоду, рішення суду в частині позовних вимог про зобовязання змінити запис в трудовій книжці про дату звільнення з роботи та стягнення компенсації за завдану моральну шкоду не переглядалось.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, які є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно зясовано обставини справи, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального праві, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 липня 2018 року.

Головуючий

Судді :