АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
апеляційне провадження №22-ц/796/2275/2018
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 квітня 2018 року м.Київ

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Шахової О.В., Болотова Є.В.
за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Макаренко І.О. 20 грудня 2017 року о 10 год. 12 хв. у м.Києві, у справі за позовом Заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-

встановила:

В серпні 2017 року Заступник військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 шкоди, заподіяної державі в розмірі 101912,12 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що, зокрема, у період з 15 листопада 2013 року по 16 квітня 2015 року командиром військової частини НОМЕР_1 був підполковник ОСОБА_1 .

На підставі наказу командира військової частини №586 від 16 грудня 2016 року проведено службове розслідування щодо встановлення посадових осіб, винних у незаконному відстороненні від виконання обов`язків за посадою начальника воєнізованої охорони (ВОХОР) працівника ЗСУ ОСОБА_2 .

В ході проведення розслідування встановлено, що рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 червня 2016 року у справі №688/1472/16-ц ОСОБА_2 поновлено на посаді з 17 квітня 2015 року, а рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2016 року у справі №688/2610/16-ц задоволено позов ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку на його користь за час вимушеного прогулу в період з 14 листопада 2013 року по 26 жовтня 2016 року у сумі 211839,80 грн., з подальшим утриманням всіх обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством, до бюджету.

Відповідно до рішення у справі №688/2610/16-ц заподіяння шкоди державі сталось внаслідок дій, що були вчинені посадовими особами військової частини НОМЕР_1 , зокрема, у період часу з 15 листопада 2013 року до 16 квітня 2015 року після завершення терміну запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту працівника ЗС України ОСОБА_2 , не зважаючи на те, що ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 листопада 2013 року відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про відсторонення його від роботи, колишнім командиром військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_1 до виконання обов`язків за посадою начальника загону ВОХОР ОСОБА_2 допущений не був.

Відповідно до пояснення працівника ЗСУ ОСОБА_2 , 15 листопада 2013 року він прибув до командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 з вимогою поновити його на посаді, проте підполковник ОСОБА_1 відповів усною відмовою, не допустив ОСОБА_2 до виконання обов`язків за посадою начальника загону ВОХОР, чим не вчинив дії, що повинен був і міг вчинити, які покладені на нього обов`язками, визначеними Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, а саме абзацами 12, 21 статті 59 та абзацом 22 статті 67, в частині прийняття рішення щодо допуску ОСОБА_2 до виконання обов`язків за посадою начальника загону ВОХОР або усунення від їх виконання за результатами розгляду ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 листопада 2013 року, переклавши їх виконання на інших осіб.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16 січня 2017 року №6 «Про результати службового розслідування щодо встановлення осіб, винних у незаконному відстороненні від виконання обов`язків за посадою працівника ЗС України ОСОБА_2 та притягнення їх до відповідальності» відповідальність за незаконне відсторонення ОСОБА_2 в період з 15 листопада 2013 року по 16 квітня 2015 року та нанесення державі шкоди в розмірі 101912,12 грн. покладено на ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що наказ не скасовано, вимоги його не виконано, прокуратура звернулась із цим позовом до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь військової частини НОМЕР_1 шкоду в розмірі 101912,12 грн., заподіяної державі, та 1600 грн. у рахунок відшкодування витрат на оплату суми судового збору.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі посилається на порушення норм процесуального права, зазначаючи, що судом не роз`яснено порядку спрощеного розгляду справи та ним не надавалась згода на розгляд справи у такому порядку.

Посилається на те, що рішення у справі про поновлення ОСОБА_2 на роботі скасовано судом касаційної інстанції 08 листопада 2017 року, провадження у справі закрито, проте прокуратурою цю обставину замовчано, а йому не надано змоги висловити заперечення проти позову та долучити це судове рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник військового прокурора посилається на те, що відповідач мав достатньо часу для можливості підготувати свої заперечення проти позову. Вказує, що не має доказового значення обставина скасування рішення суду у справі про поновлення ОСОБА_2 на роботі.

У відзиві на апеляційну скаргу військова частина посилається на дотримання судом норм процесуального права та розгляду справи у порядку спрощеного провадження; а посилання відповідача на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року у справі №688/1472/16-ц немає доказового значення у цій справі.

В додаткових поясненнях до апеляційної скарги відповідач зазначив, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Окрім того, відповідач заперечує будь-який факт відсторонення ОСОБА_2 від виконання обов`язків за посадою начальника загону ВОХОР у період із 15 листопада 2013 року по 17 квітня 2015 року, посилаючись на те, що ОСОБА_2 15 листопада 2013 року було запропоновано надати пояснення щодо відсутності на роботі з 12 листопада 2013 року по 14 листопада 2013 року, після чого останній залишив територію військової частини і більше не з`являвся (до 16 квітня 2015 року).

В запереченнях на додаткові пояснення відповідача військова частина вказує на помилковість твердження про вирішення спору в порядку адміністративного судочинства, ураховуючи , що заявлено вимогу про відшкодування шкоди. Окрім того, звертає увагу суду, що такі додаткові пояснення не були направлені на адресу військової частини.

Заступник військового прокурора в додаткових поясненнях також вказує на помилковість твердження відповідача про вирішення спору в порядку адміністративного судочинства, ураховуючи, що заявлено вимогу про відшкодування шкоди. Зазначає, що на даний час висновки службового розслідування та відповідно наказ командира військової частини НОМЕР_1 про притягнення винних осіб до відповідальності є чинними та не оскаржувались. Окрім того, вказує, що відповідачем додаткові пояснення, які надійшли до Апеляційного суду міста Києва 20 березня 2018 року, встановленим порядком прокурору та позивачам не направлялись, що надає суду підставу їх не приймати до уваги.

В судовому засіданні відповідач та його представник ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Представник військової прокуратури та представник Міністерства оборони України проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також мотиви, викладені у відзиві на скаргу представником військової прокуратури.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.
У зв`язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, який виконував службові обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 , завдана державі матеріальна шкода внаслідок дій, пов`язаних із незаконним відстороненням працівника від роботи, відтак така шкода підлягає стягненню з винної особи.

З матеріалів справи установлено, що ОСОБА_1 виконував службові обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 з 11 серпня 2011 року по 28 березня 2016 року.

11 вересня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України.

На підставі ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 13 вересня 2013 року до начальника загону воєнізованої охорони ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту терміном на 60 діб до 13 листопада 2013 року.

Наказом ТВО командира військової частини ОСОБА_5 від 20 вересня 2013 року №202 ОСОБА_2 з 20 вересня 2013 року відсторонено від виконання обов`язків.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 14 листопада 2013 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого про відсторонення ОСОБА_2 від посади.

15 листопада 2013 року ОСОБА_2 з`явився до військової частини, проте ОСОБА_1 відмовлено у допуску до виконання обов`язків з посиланням на наказ від 20 вересня 2013 року №202.

Вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 26 березня 2015 року ОСОБА_2 визнано винуватим за інкримінованим йому кримінальним правопорушенням.

На підставі наказу командира військової частини ОСОБА_5 від 17 квітня 2015 року №80 ОСОБА_2 звільнено з 17 квітня 2015 року на підставі вироку Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 грудня 2014 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2016 року вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано, справу призначено на новий розгляд у сулі першої інстанції.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 червня 2016 року у справі №688/1472/16-ц ОСОБА_2 поновлено на посаді з 17 квітня 2015 року у зв`язку із скасуванням вироку.

Наказом ТВО командира військової частини ОСОБА_6 від 13 червня 2016 року №130 на виконання цього рішення суду ОСОБА_2 поновлено на посаді. В наказі у п.4 одночасно зазначено, що продовжує свою чинність до моменту винесення рішення суду п.2 наказу командира військової частини від 20 вересня 2013 року №202 про відсторонення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків.

Наказом командира військової частини ОСОБА_7 від 27 жовтня 2016 року №249 на виконання цього ж рішення суду ОСОБА_2 поновлено на посаді. В наказі одночасно зазначено про скасування п.2 наказу командира військової частини від 20 вересня 2013 року №202 про відсторонення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків та п.4 наказу командира військової частини від 13 червня 2016 року №130 стосовно відсторонення від виконання обов`язків.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2016 року у справі №688/2610/16-ц задоволено позов ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 14 листопада 2013 року по 26 жовтня 2016 року у сумі 211839,80 грн. з подальшим утриманням всіх обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством, до бюджету.

Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2016 року сплачено на користь ОСОБА_2 11 листопада 2016 року 5868,62 грн. та 27 грудня 2016 року 205971,18 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Наказом командира військової частини від 16 грудня 2016 року №586 проведено службове розслідування щодо встановлення посадових осіб військової частини, винних у незаконному відстороненні від виконання обов`язків ОСОБА_2 .

За результатами службового розслідування складено Акт від 16 січня 2017 року, відповідно до висновків якого, з огляду на встановлені вище обставини, зазначено підполковник ОСОБА_1 , не допустивши ОСОБА_2 до виконання обов`язків за посадою начальника загону ВОХОР, не вчинив дії, що повинен був і міг вчинити, які покладені на нього обов`язками визначеними Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, а саме абзацами 12, 21 статті 59 та абзацом 22 статті 67, в частині прийняття рішення щодо допуску ОСОБА_2 до виконання обов`язків за посадою начальника загону ВОХОР або усунення від їх виконання за результатами розгляду ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 листопада 2013 року, переклавши їх виконання на інших осіб.

Пунктом 1 наказу командира військової частини від 16 січня 2017 року №6 «Про результати службового розслідування щодо встановлення осіб, винних у незаконному відстороненні від виконання обов`язків за посадою працівника ЗС України ОСОБА_2 та притягнення їх до відповідальності» вирішено відповідальність за незаконне відсторонення від виконання обов`язків начальника загону воєнізованої охорони працівника ЗС України ОСОБА_2 в період з 15 листопада 2013 року по 16 квітня 2015 року та нанесення державі шкоди в сумі 101912,12 грн. покласти на колишнього командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 , у зв`язку з чим на підставі ст.29 Положення, направити до нового місця служби підполковника ОСОБА_1 матеріали проведення розслідування для прийняття керівництвом рішення про відшкодування ним заподіяної шкоди та притягнення його до матеріальної відповідальності.

Вимогою від 02 травня 2017 року, надісланою за новим місцем проходження ОСОБА_1 служби, повідомлено про необхідність відшкодування шкоди.

Відповідно до змісту позовних вимог, винними діями ОСОБА_1 позивач вважає недопущення ОСОБА_2 до виконання своїх службових обов`язків у період з в період з 15 листопада 2013 року (дата прибуття до військової частини після закінчення терміну домашнього арешту) по 16 квітня 2015 року (дата, що передує звільненню на підставі вироку суду).

Відповідно до Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-ХІУ в редакції на час спірних правовідносин командир зобов`язаний під час вирішення питань, пов`язаних з трудовою діяльністю працівників, суворо додержуватися законодавства про працю (ст.59 пункт 21).

Відповідно до абзацу 22 статті 67 Статуту Командир полку зобов`язаний щоденно видавати письмові накази по стройовій частині, а у разі потреби з питань бойової підготовки, окремо по тилу, технічній частині та службі ракетно-артилерійського озброєння.

Відповідно до п.15 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України №243/95-ВР від 23 червня 1995 року, командири (начальники) військових частин, винні в незаконному звільненні чи переведенні робітника або службовця на іншу роботу, повністю відшкодовують матеріальну шкоду, заподіяну у зв`язку з оплатою за період вимушеного прогулу чи за період виконання ними нижче оплачуваної роботи. Таку відповідальність командири (начальники) військових частин несуть також у разі затримання ними виконання ухвали суду або наказу вищого за підлеглістю командира (начальника) про поновлення робітника або службовця на роботі.

Відповідно до п.17 цього Положення командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини. У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб. За висновками ревізії (перевірки), інвентаризації, органу дізнання, попереднього слідства або суду командир (начальник) військової частини в п`ятиденний термін з дня одержання такого висновку видає наказ про стягнення з винної особи відповідної суми.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 обіймав посаду начальника загону ВОХОР, був підпорядкований безпосередньо командиру військової частини, відносився до працівників Збройних Сил України, на які поширюється законодавство України про працю та державне соціальне страхування ( пункти 1.4; 3.1 Положення про воєнізовану охорону об`єктів Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 29 лютого 2012 року №103, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 березня 2012 року за №427/20740).

Підстави відсторонення працівника від роботи визначені ст.46 КЗпП України, а саме відсторонення допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законом.

Законом передбачено відсторонення від посади особи, що підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину, і незалежно від тяжкості злочину - щодо особи, яка є службовою особовою правоохоронного органу, проте таке відсторонення здійснюється лише на підставі рішення слідчого судді чи суду (ст.154 КПК України).

Ураховуючи, що ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 14 листопада 2013 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого про відсторонення ОСОБА_2 від посади, про що було доведено до відома командира військової частини ОСОБА_1 , термін запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту терміном на 60 днів - закінчився, останній повинен був вжити заходів про скасування відповідного наказу про відсторонення ОСОБА_2 від посади та в подальшому діяти відповідно до вимог трудового законодавства.

Твердження скаржника в тій частині, що ним не вчинялись дії по відстороненню ОСОБА_2 від посади колегією суддів відхиляються, оскільки в даному випадку незаконність дій відповідача пов`язана із невиконанням обов`язку щодо відновлення попереднього становища працівника шляхом видання відповідного наказу про допуск ОСОБА_2 до роботи. Відповідно продовження дії наказу про відсторонення ОСОБА_2 від посади за відсутності для цього законних підстав мало наслідком відшкодування працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що, в свою чергу, зумовила звернення із цим позовом до відповідача про відшкодування збитків.

Відтак, є вірним висновок суду першої інстанції щодо стягнення нанесеної державі шкоди в сумі 101912,12 грн. у зв`язку із незаконним відстороненням від виконання обов`язків начальника загону воєнізованої охорони працівника ЗС України ОСОБА_2 в період з 15 листопада 2013 року по 16 квітня 2015 року з колишнього командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 .

Зазначені обставини підтверджено також у висновках службового розслідування, за наслідками якого складено Акт від 16 січня 2017 року, та даними відповідного наказу командира військової частини НОМЕР_1 про притягнення винних осіб до відповідальності, які є чинними та у встановленому законом порядку не оскаржувались.

Обставин, які виключали б матеріальну відповідальність відповідача, не установлено.

Щодо доводів скарги про порушенням судом норм процесуального права, якими є розгляд справи у порядку спрощеного провадження, колегія суддів зазначає наступне.

15 грудня 2017 року набрав чинності ЦПК України у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

За змістом ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

При цьому, згідно із змістом ст.277 цього Кодексу питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження за власної ініціативи відповідно до вимог Кодексу або за клопотанням позивача, суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Розгляд справи в порядку спрощеного провадження відбувається з дотриманням вимог ст.ст. 277-279 ЦПК України.

З матеріалів справи убачається, що провадження у справі відкрито відповідно до положень ЦПК України у редакції 2004 року, яка не містила такого порядку розгляду справ як спрощене провадження. Відповідно, якщо суд почав розгляд справи у загальному порядку, то і завершити розгляд справи він мав саме у такому порядку.

Відповідно до п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Доводами скарги є також те, що у зв`язку із цим порушенням скаржник не мав змоги подати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року, якою скасовано рішення у справі за позовом ОСОБА_2 про поновлення на роботі та провадження у справі закрито.

Закриваючи провадження у справі, суд касаційної інстанції вказав на те, що предмет спору носить публічно-правовий характер та підвідомчий судам адміністративної юрисдикції.

Разом з тим, неподання цього судового рішення не могло вплинути на наслідки розгляду справи, оскільки акт службової перевірки ґрунтується на обставинах, встановлених у справі про стягнення середнього заробітку. Рішення у справі про поновлення на роботі пов`язане із обставинами звільнення унаслідок прийняття обвинувального вироку та його подальше скасування з передачею справи на новий розгляд і не має вирішального юридичного значення для обставин цієї справи.

Твердження скаржника вдодаткових поясненнях до апеляційної скарги про те, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, відхиляються колегією суддів, оскільки є помилковими. За правилами адміністративного судочинства розглядаються вимоги про відшкодування шкоди, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Оскільки в даному випадку заявлено вимоги про відшкодування шкоди, вірним є вирішення спору в порядку цивільного судочинства.

Посилання у відзивах на апеляційну скаргу на ту обставину, що додаткові пояснення відповідача не направлені прокурору та військовій частині, відхиляються колегією суддів, оскільки відповідно до ч.2 ст.364 ЦПК України такі вимоги визначені лише у разі доповнення чи зміни апеляційної скарги.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відповідно до п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381, 383, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 . військова частина НОМЕР_3 ) на користь військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРЮОФОПГФ НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) 101912 (сто одну тисячу дев`ятсот дванадцять) грн. 12 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на користь військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРЮОФОПГФ НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) 1600 грн. у рахунок відшкодування витрат на оплату суми судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2018 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Шахова

Є.В. Болотов