ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30.03.2018 Справа №607/4782/17
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:
головуючого судді Дзюбича В.Л.,
за участю секретаря Зубко О.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що під час перебування у шлюбі із відповідачем ними було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована за відповідачем. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.08.2017 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. У добровільному порядку поділити набуте під час шлюбу майно відповідач відмовляється, у зв»язку із чим вона змушена звернутись до суду та просить позов задовольнити, визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.
Представник позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги просить задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином.
Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ч.4 ст.280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України суд розглянув справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу технічними засобами.
Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступного.
Згідно з ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 2002 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 серпня 2017 року.
Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі сторонами набуто у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 а у м. Тернополі.
У відповідності до повідомлення ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» №254/07-2 від 21 березня 2017 року, згідно обліку технічної інвентаризації станом на 29 грудня 2012 року, квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 14 липня 2010 року згідно рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1068 від 01 липня 2010 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 14.07.2010 року.
Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дана стаття СК України кореспондується з ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.
Стаття 57 Сімейного кодексу України в редакції, чинній на момент набуття відповідачем спірного нерухомого майна, було передбачала, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.
Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно положень ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності.
Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що набуте сторонами за час шлюбу майно: квартира АДРЕСА_4 є їхньою спільною сумісною власністю та підлягає поділу між ними у рівних частках.
Із врахуванням викладеного, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення, а тому слід визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку квартири №35, що знаходиться в будинку №9а по вул. Курбаса в м. Тернопіль в порядку поділу спільного майна подружжя.
Крім цього, в силу ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути 1000 грн. сплаченого судового збору.
Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213, 215, 223, ч. 1 ст. 294, ч. 1 ст. 296 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 368 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 68, 69, 70, 71 СК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на ? частину квартири АДРЕСА_1
Стягнути із ОСОБА_2( зареєстрований АДРЕСА_1) в користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер:НОМЕР_1) 1000 гривень сплаченого судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич