АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 664/1412/18 Головуючий в І інстанції Савчак С.П.
Номер провадження №22-ц/791/1212/2018 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року м. Херсон

Апеляційний суд Херсонської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого (суддя-доповідач)Полікарпової О.М.
суддів:Воронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
секретарЦвєткова І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_6 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області у складі судді Савчака С.П. від 12 липня 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - орган опіки і піклування Олешківської районної державної адміністрації Херсонської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька,

в с т а н о в и в

У травні 2018 року позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що від шлюбу з ОСОБА_7 мають сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу проживає разом із нею. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться та матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Крім того відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд сина за кордон для відпочинку та спілкування з рідним дідусем - ОСОБА_9, який є громадянином Ізраїлю, проживає в м. Батьям та надав запрошення на його відвідування. Вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, а тому ненадання згоди на виїзд дитини є безпідставним. Просила надати їй дозвіл на виїзд сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 з України до Ізраїлю в період часу з 25.07.2018 року по 11.08.2018 року без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_7

Рішенням Цурупинського районного суду Херсонської області від 12 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду.

Зокрема зазначає, що доказами на підтвердження наміру відвідування батька позивачкою разом із малолітньою дитиною в Ізраїлі, в період часу з 25.07.2018 року по 11.08.2018 рік є придбані квитки на літак, у тому числі й в зворотному напрямку.

Крім того з 2010 року між Україною та Ізраїлем діє безвізовий режим, за яким запланований візит не може перевищувати 90 днів протягом кожних 180 днів, що свідчить про відсутність необхідності отримання візи та документального підтвердження мети перебування в цій державі. При цьому позивачкою не ставилось питання про виїзд до Ізраїлю на постійне місце проживання, а лише тимчасовий виїзд строком менш ніж на один місяць.

02.08.2018 року на адресу апеляційного суду надійшло доповнення до апеляційної скарги, в якому ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_6 просить поновити строк для його долучення до матеріалів справи, а також надала суду декларацію - запрошення від батька позивачки, посвідчену адвокатом - нотаріусом держави Ізраїлю.

Апелянт посилається на той факт, що період часу, який зазначався в позовній заяві сплинув, просила надати ОСОБА_6 дозвіл на виїзд сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з України до Ізраїлю в період часу з 01.09.2018 р. по 01.12.2018 р. без згоди та супроводу батька дитини, ОСОБА_7

Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається Апеляційним судом Херсонської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга разом із доповненням до неї підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не було доведено, що під час відвідування території держави Ізраїль буде вжито всіх достатніх заходів для недопущення порушення прав дитини: на життя, здоров'я, безпеку, медичну допомогу та достатній рівень фізичного розвитку. Також не було надано доказів того, що дідусь дитини чи інші особи погоджуються прийняти дитину до себе на тимчасове проживання та останній не має об'єктивної змоги спілкування з дитиною на території держави Україна.

Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що за свідоцтвом про народження виданого 02.04.1994 року Херсонським міським відділом РАГС (серія НОМЕР_1), ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_6. Батьком дитини є ОСОБА_9 (а.с.8).

Відповідно до свідоцтва про шлюб виданого 08.08.2014 року МВДРАЦСГУЮ у Херсонській області (серія НОМЕР_2), 08.08.2014 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6. Прізвище подружжя після укладення шлюбу - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с.10).

Згідно із свідоцтвом про народження виданого ВДРАЦСРС Цюрупинського РУЮ у Херсонській області виданого 05.11.2014 року (серія НОМЕР_3), ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_8. Батьком дитини є ОСОБА_7, матір'ю дитини є ОСОБА_6 (а.с.9).

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 27.10.2016 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано (а.с.11).

За випискою з реєстру актів громадянського стану Міністерства внутрішніх справ держави Ізраїль від 21.05.2018 року ОСОБА_9 (батько - ОСОБА_10) є репатріантом з 15.03.2001 року та прописаний 09.02.2009 року за адресою АДРЕСА_1 (а.с.20).

Відповідно до роздруківки (квитків на літак в обидва напрямки) на іноземній мові без перекладу на українську мову містяться посилання на м. Київ, Тель-Авів, 25.07.2018 року та 11.08.2018 року (а.с.17-18).

Згідно із висновку органу опіки та піклування Олешківської районної державної адміністрації Херсонської області від 12.07.2018 року № 01-26-1024/0/18/617-10 орган опіки та піклування вважає за доцільним тимчасовий виїзд ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон до країни Ізраїль без згоди батька ОСОБА_7 (а.с. 60).

За вказаним висновком органом опіки та піклування було досліджено задовільні умови проживання дитини, матері та батька дитини, письмові пояснення матері дитини, що виїзд дитини потрібен для відвідування родичів та дідуся.

Як вбачається зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Як вбачається зі ст. 3 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

За пп.1, пп.2, п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже за відсутності згоди одного з батьків виїзд малолітньої дитини за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. При цьому такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 (справа № 712/10623/17) вказала на те, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_6 зазначила державу прямування - Ізраїль, часовий проміжок перебування дитини у цій країні - з 25.07.2018 р. по 11.08.2018 р. та мету виїзду - відпочинок і відвідування свого батька - дідуся дитини ОСОБА_9, який надіслав їй запрошення на його відвідування.

У судовому засіданні відповідач визнав факт ненадання ним згоди на виїзд переважно через особисті стосунки, що виникли між ним та позивачкою.

Постановляючи судове рішення, суд першої інстанції не врахував у повній мірі обставини у справі, той факт, що позивачка вже двічі виїжджала до Ізраїлю разом із сином, нотаріальний дозвіл на виїзд якого надавав відповідач, а також висновок органу опіки та піклування, який розглядав спірне питання виїзду дитини за кордон і вважав виїзд доцільним.

Доказами на підтвердження відвідування позивачкою батька разом із малолітньою дитиною в Ізраїлі в період, вказаний нею є придбані квитки на літак.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів як на підтвердження того, що мати дитини не спроможна забезпечити належний рівень відпочинку та пребування сина в Ізраїлі, так і на підтвердження інших обставин, які б давали суду підстави вважати, що остання діє всупереч інтересів малолітньої дитини. Тим паче, дитина постійно проживає з матір'ю - позивачем по справі, яка забезпечує її догляд та утримання.

Колегія суддів вважає, що надання позивачці дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон до Ізраїлю в період визначеного нею часу без згоди батька в її супроводі, відповідатиме інтересам дитини та сприятиме її розвитку, оскільки він має на меті відпочинок та спілкування дитини з рідним дідусем.

При цьому такий виїзд дитини носить тимчасовий характер, а тому надання його позивачці за рішеням суду ніяким чином не порушує і не обмежує право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а тому колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на період часу з 25.07.2018 року по 11.08.2018 року до Ізраїлю.

Вимога заявлена представником позивачки ОСОБА_6 - ОСОБА_5 в доповненях до апеляційної скарги щодо надання ОСОБА_6 дозволу на виїзд сина з України до Ізраїлю в період часу з 01.09.2018 р. по 01.12.2018 р. без згоди та супроводу батька дитини не може бути прийнята до уваги колегією суддів, оскільки вона не була заявлена та дослідженна в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 12 липня 2018 року скасувати і постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити.

Надати ОСОБА_6 дозвіл на виїзд сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з України до Ізраїлю в період часу з 25.07.2018 року по 11.08.2018 року без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_7.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 13.08.2018 року.

Головуючий підпис О.М. Полікарпова

Судді підпис Л.П. Воронцова

підпис П.Я. Ігнатенко

З оригіналом згідно:

Постанова набрала законної сили 09 серпня 2018 року.

Повний текст постанови виготовлено 13 серпня 2018 року.

Суддя О.М. Полікарпова

Секретар

судового засідання І.С. Цвєткова