РІШЕННЯ

іменем України

"07" грудня 2018 р. 145/2185/18

2-о/145/163/2018

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Ратушняка І. О.

за участі секретаря Мигдальської Н.М.,

заявниці ОСОБА_1,

представника заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Тиврів цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України,

встановив :

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій вказує, що у зв'язку із збройною агресією Російської Федерації її мати - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, була змушена покинути свою домівку і переїхати до неї в смт.Тиврів Вінницької області, вул.Набережна, 11/12 на постійне місце проживання.

З 26.10.2016 р. мати має статус внутрішньо переміщеної особи. Все своє життя мати була зареєстрована і проживала в м.Донецьк. Там знаходиться її домівка, на кладовищі в м.Донецьк похований її чоловік, проживає її донька ОСОБА_4

10.11.2018 р. вона з сестрою поїхала в м.Донецьк, щоб відвідати рідні, дорогі для неї місця і людей, і через душевні хвилювання 11.11.2018 р. у м.Донецьк (Пролетарський район) вона померла. Факт її смерті було засвідчено свідоцтвом про смерть ДНР №123875. Поховання матері здійснено в м.Донецьк.

Отримати свідоцтво про смерть на ім'я матері ОСОБА_3, яка померла 11.11.2018 р. в м. Донецьк, державного зразка не має можливості, оскільки органи ДРАЦС України тимчасово не здійснюють свої повноваження на тимчасово окупованій території України.

Просить встановити факт, що ОСОБА_3, яка народилася 07.11.1931 р., уродженка селища Сумарково Карачівського району Брянської області, громадянка України, померла 11.11.2018 року в м.Донецьк.

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали заяву з підстав викладених у ній, та просили суд її задоволити.

Представник заінтересованої особи Тиврівського районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області до судового засідання не з'явилася, подала заяву, в якій просить розглянути заяву у її відсутності , проти задоволення заяви не заперечує.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

З матеріалів справи вбачається, що заявниця ОСОБА_1 є дочкою померлої ОСОБА_3, а тому є уповноваженою особою для звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті.

Згідно ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Судом встановлено, що, як вбачається зі Свідоцтва про смерть серії ДНР № 123875, виданого Пролетарським відділом ЗАГС м.Донецьк Державної ОСОБА_5 Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, 11.11.2018 у м.Донецьк Донецької Народної Республіки померла ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка селища Сумарково Карачівського району Брянської області.

Згідно довідки Центру первинної допомоги м.Донецьк від 12.11.2018 причиною смерті ОСОБА_7 став набряк головного мозку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом; будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків.

Отже, свідоцтво про смерть серії ДНР № 123875, виданого Пролетарським відділом ЗАГС м.Донецьк Державної ОСОБА_5 Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, не створює правових наслідків.

Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд враховує те, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про смерть особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановленим.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 10, 76-82, 89, 263, 264, 265, 268, 273, 315, 317, 319, 354 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Заяву задоволити.

Встановити факт, що ОСОБА_3, яка народилася 07.11.1931 р., уродженка селища Сумарково Карачівського району Брянської області, громадянка України, померла 11.11.2018 року в м.Донецьк.

Рішення суду допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд Вінницької області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення, тобто з 07.12.2018 р.

Суддя Ратушняк І. О.