Провадження № 2/522/3547/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_2) про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_3.

При цьому позивачка посилається на те, що вона з 2001 року відкрито та безперервно користується квартирою № 1, будинку № 59 по вул. Фонтанська дорога в м. Одесі.

У сіні 2016 року вона дізналася про існування договору купівлі-продажу вказаної квартири, укладеного у Другій київській філії Одеської універсальної біржі «Витязь».

Позивачка посилається на те, що вказаний договір не був укладений нотаріально, а тому вона вважає, що договір від 03.09.2001 року нікчемний.

В порядку ст. 344 ЦК України, позивачка вважає, що набула право власності на спірне майно.

У судовому засіданні позивачка просила слухати справу без фіксації судового процесу.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час слухання справи повідомлений належним чином.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не обґрунтований, не доведений та задоволенню не підлягає.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що копії договору купівля-продажу № 2001-043КФ від 03.09.2001 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_3. Вказаний договір був оформлений у Другій київській філії Одеської універсальної біржі «Витязь».

У 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного та зареєстрованого 03 вересня 2001 року в «Журналі реєстрації біржових правочинів з нерухомістю» за №2001-043 у Другій київській філії Одеської універсальної біржі «Витязь», згідно з яким він купив квартиру АДРЕСА_3.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 03 вересня 2001 року між ним та ОСОБА_3, яка померла 04 липня 2009 року, укладено договір купівлі-продажу квартири, який був зареєстрований в Другій київській філії Одеської універсальної біржі «Витязь» у журналі реєстрації угод по об'єктам нерухомості, реєстраційний номер НОМЕР_1 від 03 вересня 2001 року. Умови договору сторонами виконано повністю.

Оскільки договір не був нотаріально посвідчений, а компетентні органи і нотаріуси відмовляються визнавати на сьогодні правочин дійсним, позивач не може розпорядитись вищевказаною квартирою на власний розсуд. У зв'язку із цим він звернувся з відповідним позовом до суду.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03 вересня 2001 року та зареєстрований 03 вересня 2001 року в «Журналі реєстрації біржових правочинів з нерухомістю» за №2001-43 у Другій київській філії Одеської універсальної біржі «Витязь».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на час виникнення спірних правовідносин між сторонами, крім норм Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), чинним був Закон України «Про товарну біржу», відповідно до статті 15 якого правочини, зареєстровані на біржі, надалі нотаріальному посвідченню не підлягали. Тобто, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання цього договору на товарній біржі, а тому договір і не був нотаріально посвідчений.

У поданій 04 серпня 2016 року касаційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційну скаргу мотивувала тим, що місцевий суд не врахував, що Закон України «Про товарну біржу» є спеціальним щодо визначення правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним щодо правил укладення договорів. Спеціальним законом щодо укладення договорів є ЦК Української РСР. Відповідно до вимог ЦК Української РСР біржовий договір нотаріально не посвідчувався та не проведено його державну реєстрацію.

Спірний договір купівлі-продажу є неукладеним через відсутність державної реєстрації такого договору згідно з Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», тому згідно із положеннями статті 220 ЦК України суд має право визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не укладено.

Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року, касаційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року залишені без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що позивачкою не надано жодних доказів того, що вона правомірно володіє квартирою.

Сам факт того, що позивачка користується квартирою № 1, будинку № 59 по вул. Фонтанська дорога в м. Одесі не може бути підставою для набуття права власності в порядку ст. 344 ЦК України, оскільки вказана квартира на законних підставах належить відповідачу по справі ОСОБА_2

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Таким чином, суд вважає, що не має жодних підтверджень викладених в позовній заяві обставин, надані позивачкою докази не можуть вважатися належними, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі наведеного, суд вважає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог, та обставин викладених у позові, а тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Керуючись ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_2) про визнання права власності відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя:

04.12.18