Справа № 310/2856/18
РІШЕННЯ

Іменем України

30 листопада 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Мельніченко А.Д.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Заболотної Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору недійсним,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним, мотивуючи свої вимоги наступним. 07 грудня 2012 року між ним та відповідачем було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. В зв'язку із наведеним до ЄРДР за № 0001018 були внесені відомості про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України по факту шахрайського заволодіння невстановленою особою грошовими коштами, належними вкладникам ПАТ КБ «ПриватБанк», по якому ОСОБА_3 є потерпілим. Під час досудового розслідування було встановлено, що в квітні 2008 року приблизно о 10 год. 00 хвил. невстановлена особа, перебуваючи у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» по вул. Мелітопольське шосе в м. Бердянську Запорізької області, діючи умисно, з корисливих мотивів, шляхом зловживання довірою позивача, незаконно заволоділа його грошовими коштами, спричинивши потерпілому майнову шкоду на суму 20 000 грн. В квітні 2008 року ОСОБА_3 оформив кредит на суму 4 700 грн., але через своє психічне захворювання він точно не пам'ятає, при яких обставинах було укладено вказаний кредитний договір. Отриманою карткою шляхом зловживання його довірою та шляхом введення його в оману заволоділа ОСОБА_4, у якої ОСОБА_3 працював підсобним робітником в магазині «Подарочний» в 2008 році. Рішенням Бердянського міськрайсуду від 25 травня 2017 року з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 07 лютого 2012 року б/н в сумі 31 505,20 грн. Позивач є психічно хворою людиною, інвалідом третьої групи з дитинства і потребує постійного стороннього догляду. Таким чином, в момент укладення кредитного договору позивач не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в результаті психічного захворювання з безперервним типом перебігу. За положеннями ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Просив визнати недійсним кредитний договір, а саме - генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 07 лютого 2012 року б/н, укладену між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідачем було надано відзив на вказаний позов, відповідно до якого ПАТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги не визнає та вважає їх безпідставними. Підстави для застосування ст. 225 ЦК України відсутні, оскільки позивач не додав до позову жодного доказу, який би свідчив про те, що 22 квітня 2008 року та 07 грудня 2012 року він перебував у стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними внаслідок психічного розладу, нервового потрясіння тощо. За висновком МСЕК ОСОБА_3 дозволено працювати підсобним робітником, обмежень в умовах праці не визначено. Із аналізу висновку МСЕК і довідки від 27 лютого 2015 року № 173, виданої КП «Бердянський психоневрологічний диспансер ЗОР, вбачається, що психічне захворювання позивача не потребує ізоляції від суспільства, ОСОБА_3 адаптований до життя у суспільстві і його правоздатність дозволяє позивачу самостійно вчиняти будь-які угоди, необхідні для забезпечення його життєдіяльності. Після укладення договору позивач вчиняв дії на виконання вказаного договору, до 16 січня 2014 року сплачував платежі за договором від 07 грудня 2012 року. Крім зазначеного, позивачем було пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав. Враховуючи наведене, відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_3 підтримала з викладених в позові підстав, просила позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у відзиві.

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

У відповідності з довідками до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 04 вересня 2015 року та від 20 жовтня 2017 року, ОСОБА_3 встановлено третю групу інвалідності з дитинства.

Відповідно до довідки КУ «Бердянський психоневрологічний диспансер» Запорізької обласної ради від 27 лютого 2015 року № 173, ОСОБА_3 спостерігається лікарем-психіатром в КУ «БПНД» ЗОР з 1991 року, діагноз F70.1, є інвалідом третьої групи.

Згідно з витягом з ЄРДР № 0001018, 13 березня 2015 року до ЄРДР були внесені відомості про кримінальне правопорушення (злочин) за ч. 1 ст. 190 КК України. Згідно з вказаним витягом в один із днів в квітні 2008 року приблизно о 10 год. 00 хвил. невстановлена особа, перебуваючи у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» по Мелітопольському шосе в м. Бердянську Запорізької області, діючи умисно, з корисливих мотивів, шляхом зловживання довірою ОСОБА_5, незаконно заволоділа його грошовими коштами, спричинивши потерпілому майнову шкоду на суму 20 000 грн. Вирок по вказаному кримінальному провадженню на час розгляду даної справи не ухвалено.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 25 травня 2017 року були задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 07 лютого 2012 року в розмірі 31 505,20 грн., а також судові витрати в розмірі 1 217,07 грн.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Таким чином вільне волевиявлення особи є обов'язковою умовою дійсності правочину. Наявність підпису на договорі підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення, якщо не встановлено, що особа вчинила підпис поза її волею.

За положеннями ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

У відповідності із ст.ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем до позовної заяви не надано копії оскаржуваного договору, хоча факт укладення ОСОБА_3 генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 07 лютого 2012 року б/н, відповідачем не спростовується.

Крім зазначеного, представником відповідача до суду було надано виписку за картковим рахунком ОСОБА_3, згідно якої позивач щомісячно до 16 січня 2014 року сплачував платежі за договором від 07 грудня 2012 року.

Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Даних про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при укладенні оспорюваного кредитного договору матеріали справи не містять.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, тому позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10 грудня 2018 року.

Суддя Бердянського

міськрайонного суду

Запорізької області О. М. Вірченко