Провадження № 2/344/1362/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд, Івано - Франківської області в складі

головуючого-судді Островського Л.Є.

секретаря Гули Р.М.

адвоката Семчука М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, треті особи з самостійними вимогами на стороні позивача: ОСОБА_3, Приватне підприємство «Калор» до АТ «Про Кредит Банк» про визнання договору №2 від 11.03.2010 року про внесення змін до Договору траншу недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2, треті особи з самостійними вимогами на стороні позивача: ОСОБА_3, Приватне підприємство «Калор» звернулася до АТ «Про Кредит Банк» про визнання договору №2 від 11.03.2010 року про внесення змін до Договору траншу недійсним. Позов мотивовано тим, що з серпня 2004 року вона працювала завідуючою кассою Івано-Франківського відділення №1 АТ « ПроКредитБанк». Відповідно до укладеного договору про надання траншу №90.1187FW1/110 від 29.08.2007року, укладеного між нею та ЗАТ « ПроКредитБанк» отримала грошові кошти в сумі 20000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 10% річних на строк 72 місяці. В забезпечення виконання зобов'язань укладено було договір поруки з ОСОБА_3 №3141-ДП1 від 29.08.2007року майновим поручителем по якому являється приатне підприємство « Колор». Відповідно до договору №2 про внесення змін до Договору траншу 11.03.2010року укладеного між позивачкою та АТ « ПроКредитБанк» встановлений розмір відсотків з 01.10.2010 року-18% річних. Позивачка вважає, що вказаний договір №2 від 11.03.2010 року про внесення змін до Договору траншу має бути визнаний недійсним оскільки був укладений за відсутності її волевиявлення, як учасника правочину, а було , на думку позивачки, зумовлено фактичним примусом відповідача. Крім того, позивачка вважає, що умови вказаного договору №2 від 11.03.2010 року про внесення змін до Договору траншу не відповідають діючому законодавству та порушують її права як споживача. Просила позов задоволити.

В судовому засіданні представник позивча позов підтримав з підстав наведених в позовній заяві просив позов задоволити.

Представни відповідача 04.12.2017р. подано заяву про застосування в справі позовну давність до вимог за позовом ОСОБА_2 до АТ « ПроКредитБанк» про визнання недійсними Договору № 2 про внесення змін до Договору траншу від 11.03.2010р. , просив в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що у позові слід відмовити, виходячи з таких мотивів.

Між АТ «ПроКредитБанк» та ОСОБА_2 укладено 29.08.2007р. укладено Рамкову угоду №3141 , Договір про надання траншу №90.1187/3141 від 29.08.2007р., згідно якої АТ «ПроКредитБанк» надає Позичальнику ( ОСОБА_2.) грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США, на строк користування 72 місяців, зі сплатою відсотків в розмірі 8% річних.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2ст. 16 ЦК.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК).

Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

-зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

-особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

-волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

-правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

-правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету.

Згідно п.1.1Договору №2 про внесення змін до Договору траншу від 11.03.2010р. «Сторони домовилися, що починаючи з 01.10.2010р. розмір відсотків за користування кредитом збільшується до 18% річних, виходячи з 360 календарних днів у році. Така зміна відбувається без необхідності отримання погодження Позичальника (ОСОБА_2.) чи внесення змін до цього Договору».

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У відповідності до ст.2 ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 року), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема : верховенство права; змагальність сторін; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

У відповідності до ст. 12 ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 року), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положень ч.3 вказаної статті, Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку щодо недоведеності вимог позивачки про про визнання договору №2 від 11.03.2010 року про внесення змін до Договору траншу недійсним.

Суд також враховує, що в ході судового засідання представник відповідача звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, покликаючись на те, що перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій ст. 261 ЦК України, тобто від дня , коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Відтак, для ОСОБА_2 як сторонни правочину ( договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати 11.03.2010р.-день вчинення правочину ( Укладення Договору №2 про внесення змін до Договору траншу від 11.03.2010р.), оскільки від збігається із днем, коли ОСОБА_2 довідася або міг довідатися про порушення свого права.

Суд звертає увагу на те, що при укладенні Договору №2 про внесення змін до Договору траншу від 11.03.2010р. ОСОБА_2 окремо розписалась під розділом «Гарантії і підтвердження», що свідчить про те, що сторонни досягди згідно з положеннями ст.ст.207, 640 ЦК України та улали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання. Таким чином, позовна давність для звернення позивачки з позовом про визнання недійсними Договору №2 про внесення змін до Договору траншу від 11.03.2010р. спливла ще 11.03.2010р., а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2слід відмовити у зв'язку із спливом строку звернення до суду.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 265-268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, треті особи з самостійними вимогами на стороні позивача: ОСОБА_3, Приватне підприємство «Калор» до АТ «Про Кредит Банк» про визнання договору №2 від 11.03.2010 року про внесення змін до Договору траншу недійсним - відмовити у зв'язку із спливом строку звернення до суду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.Є. Островський

Повний текст рішення складено 10 квітня 2018 року.