П о с т а н о в а

Іменем України

29 березня 2018 року

м. Київ

справа № 607/7379/17

провадження № 61-415 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я.Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України»,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Бершадської Г. В., Гірського Б. О., Ткач О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2017 року Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» (далі - ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я.Горбачевського МОЗ України») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування витрат за період навчання.

Позовна заява мотивована тим, що 1 вересня 2008 року між університетом та ОСОБА_5 укладено угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, за умовами якої передбачено обов'язок відповідачки після закінчення навчання відпрацювати три роки у закладі охорони здоров'я, куди її буде направлено за розподілом, а у разі відмови працювати за призначенням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання.

У червні 2014 року після закінчення навчання відповідачки в університеті, на підставі протоколу засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України», ОСОБА_5 була направлена на роботу у комунальний заклад «Петрівська центральна районна лікарня» (далі - КЗ «Петрівська центральна районна лікарня») на посаду лікаря-рентгенолога.

26 червня 2014 року наказом ректора університету відповідачці на підставі результатів державних екзаменів присвоєно кваліфікацію лікаря та видано диплом. 10 липня 2014 року наказом департаменту охорони здоров'я Кіровоградської обласної державної адміністрації ОСОБА_5 зараховано для проходження інтернатури на посаду лікаря-рентгенолога зі спеціальності «Радіологія» у КЗ «Петрівська центральна районна лікарня». На підставі наказу департаменту охорони здоров'я Кіровоградської обласної державної адміністрації від 29 січня 2016 року та наказу КЗ «Петрівська центральна районна лікарня» від 1 лютого 2016 року відповідачку звільнено з посади лікаря-інтерна з 31 січня 2016 року у зв'язку з закінченням навчання в інтернатурі. Проте згідно з листами департаменту охорони здоров'я Кіровоградської обласної державної адміністрації від 21 лютого 2017 року та КЗ «Петрівська центральна районна лікарня» від 25 травня 2017 року після закінчення навчання в інтернатурі відповідачка до роботи за місцем направлення не приступила.

Отже, такими діями відповідачкою порушено взяті на себе зобов'язання за угодою про підготовку фахівця з вищою освітою, унаслідок чого вона зобов'язана відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та компенсувати усі витрати. Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2014 року вартість навчання ОСОБА_5 становить 75 581 грн 89 коп., а згідно з довідкою про доходи від 14 березня 2017 року за період навчання в університеті з вересня 2008 року по липень 2014 року відповідачці була нарахована та виплачена стипендія у розмірі 44 394 грн 87 коп.

З урахуванням викладеного ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» просив суд стягнути з ОСОБА_5 кошти витрачені на її навчання у розмірі 119 976 грн 76 коп.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 жовтня 2017 року у задоволенні позову Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутній нормативно-правовий порядок для визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування, унаслідок чого відсутня можливість для визначення конкретної суми витраченої на навчання відповідачки. Докази відмови позивачки прибути на місце працевлаштування за призначенням після закінчення навчання в університеті відсутні.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 22 листопада 2017 рокуапеляційна скарга Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» задоволена частково, заочне рішення суду першої інстанції скасовано. Позов Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я.Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» 75 581 грн 89 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при укладенні угоди про підготовку фахівця з вищою освітою відповідачка погодилась на працевлаштування її університетом, отримала направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодилась, що у разі відмови прибути на роботу і відпрацювати не менше трьох років відшкодувати вартість навчання. Не може бути підставою для відмови у відшкодуванні вартості навчання відсутність порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування, оскільки такі правовідносини керуються положеннями чинного на момент їх виникнення законодавства та умовами договору. Отже, відповідачкою порушено взяті на себе зобов'язання щодо відпрацювання за направленням університету, унаслідок чого вона зобов'язана відшкодувати до державного бюджету вартість навчання.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі заочне рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що законодавством не передбачено обов'язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Відсутні докази відмови позивачки прибути на місце працевлаштування за призначенням після закінчення навчання в університеті. Угодою, укладеною між сторонами, не зазначено строк виконання зобов'язання по такому відпрацюванню, а, отже, відповідачка ще не прострочила виконання зобов'язання. Положеннями Конституції України не передбачено примусового відпрацювання випускниками медичних навчальних закладів. Отже, обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником вищого навчального закладу, тобто відповідачкою, призводить до порушення її конституційного права на працю та права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах.

У лютому 2018 року ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я.Горбачевського МОЗ України» подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що згідно з умовами укладеної між сторонами угоди відповідачка взяла на себе зобов'язання прибути після закінчення університету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання. Тому посилання на примушення відповідачки до примусової праці спростовуються вищевказаною угодою, сторони якої були вільними при її укладенні та погодили усі її умови.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, чинною на момент виникнення спірних правовідносин, було затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 3 якого передбачено, що цей Порядок поширюється на осіб, які навчаються за спеціальністю медичного профілю.

Згідно з пунктом 4 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1.

У пункті 18 вказаного Порядку передбачено, що керівництво вищого навчального закладу не пізніше ніж за рік до закінчення навчання пропонує випускнику посаду відповідно до укладеної угоди. При цьому вищим навчальним закладом оформляється картка працевлаштування випускника (додаток № 2) у двох примірниках на кожну особу. Перший примірник зберігається у вищому навчальному закладі, другий - надсилається замовникові.

У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (пункт 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням).

Згідно з Указом Президента України від 23 січня 1996 року № 77 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» установлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 року № 367 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 6 якого передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, а також ті, що почали навчання до 1996 року за державним замовленням без укладення угоди, зобов'язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що відповідачка навчалася у ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я.Горбачевського МОЗ України» за державним замовленням. 1 вересня 2008 року між ОСОБА_5 та університетом була укладена угода про підготовку фахівця з вищою освітою, за умовами якого відповідачка взяла на себе зобов'язання прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за направленням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання.

Апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що наказом департаменту охорони здоров'я Кіровоградської обласної державної адміністрації від 29 січня 2016 року та наказом КЗ «Петрівська центральна районна лікарня» від 1 лютого 2016 року ОСОБА_5 звільнено з посади лікаря-інтерна з 31 січня 2016 року у зв'язку з закінченням навчання в інтернатурі. Проте згідно з листами департаменту охорони здоров'я Кіровоградської обласної державної адміністрації від 21 лютого 2017 року та КЗ «Петрівська центральна районна лікарня» від 25 травня 2017 року після закінчення навчання в інтернатурі відповідачка до роботи за місцем направлення не приступила. Такі обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 зобов'язання за вказаною угодою щодо відпрацювання за направленням не менше трьох років не виконано, а, отже, у неї виник обов'язок з відшкодування вартості навчання.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто вступу відповідачки до університету, та вище зазначені нормативно-правові акти передбачали обов'язок студента відпрацьовувати за направленням були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 1 вересня 2008 року, регулюються саме ними. У порушення вищевказаних положень закону судом першої інстанції було застосовано частину третю статті 5 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що законодавством не передбачено обов'язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання, спростовуються вищевказаними обставинами, встановленими апеляційним судом, а також укладеною і не визнаною недійсною угодою сторін.

У статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, посилання касаційної скарги на те, що положеннями Конституції України не передбачено примусового відпрацювання випускниками медичних навчальних закладів, унаслідок чого обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання відповідачкою, як випускником вищого навчального закладу, призводить до порушення її конституційного права на працю та права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах, безпідставні. Оскільки ОСОБА_5, добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодилась на працевлаштування її навчальним закладом, отримала направлення на роботу та навчаючись за кошти державного бюджету погодилась, що у разі відмови прибути на роботу і відпрацювати не менше трьох років відшкодувати вартість навчання. Отже, відповідачкою не доведено належними та допустимими доказами порушення її конституційних прав.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 листопада 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк