Номер провадження: 22-ц/785/6007/18
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Півнєва Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 квітня 2018 року про залишення позовної заяви без розгляду у цивільній справи за позовом Першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради, ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3, виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

Процесуальний рух справи в суді першої інстанції

29 грудня 2017 року перший заступник Білгород-Дністровської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом до Затоківської селищної ради, ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3, виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, вказуючи, що вважає, що рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №2680 від 29.12.2014 року, яке стало підставою для набуття права власності на земельну ділянку відповідачем ОСОБА_2 (а.с.2-11).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 27 квітня 2018 року позовну заяву першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури залишено без розгляду (а.с.122-130).

Позиції сторін в справі в суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що регулювання земельних відносин з порушенням законодавства України спричиняє державі і територіальній громаді економічні збитки, перешкоджає здійсненню передбаченого Конституцією України права власності на землю та тягне нераціональне використання земель. А також вказав на те, що діючим законодавством України не визначено суб'єкта контролю за законністю прийняття органом місцевого самоврядування рішень щодо відведення земельних ділянок з відповідними повноваженнями на звернення до суду з позовами, а тому, прокурор вирішив самостійно вступити в якості позивача в дану справу (а.с. 2-11).

Оцінка позицій сторін судом першої інстанції

Приймаючи оскаржуване процесуальне судове рішення суд першої інстанції виходив з того, що з наданих Першим заступником керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури матеріалів до позовної заяви вбачається відсутність інформації про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах та доказів про повідомлення Позивачем Держгеокадастр та (або) його територіальні управління про здійснення представництва його інтересів в суді. Також, як зазначив суд першої інстанції, позивачем не надано доказів того, що Держгеокадастр, як орган компетентний здійснювати нагляд за дотримання законодавства у спірних правовідносинах, звертався до прокурора або органу місцевого самоврядування Затоківської селищної ради з клопотання про відновлення порушених прав та приведення у відповідність до законодавства прийнятого селищною радою рішення з питань регулювання земельних відносин.

Процесуальний рух справи в суді апеляційної інстанції

Не погоджуючись з вказаною ухвалою 27 квітня 2018 року перший заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури подав до суду апеляційну скаргу (а.с.145)

16.10.2018 року від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, а 25.10.2018 року додаткові пояснення щодо апеляційної скарги (а.с. 184-190, 197-208).

В судовому засіданні прокурор просив задовольнити апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Інші учасники в судове засідання не з'явились. Про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Доводи апеляційної скарги та заперечень на неї.

Апелянт зазначив, що в оскаржувана ухвала суду від 27 квітня 2018 року постановлена з порушеннями норм процесуального права та матеріального права. Так, апелянт звернув увагу на те, що фактично звернення прокурора до суду першої інстанції спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу земельної ділянки державної власності у приватне користування з метою відновлення права таз законних інтересів територіальної громади землі, яка вибула з її користування і розпорядження незаконно. Таким чином, на думку апелянта, відповідно до ч.5 ст. 56 ЦПК України набула статус органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах. Тому апелянт просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.145).

Відповідач, ОСОБА_2, через представника ОСОБА_5, посилався на те, що участь прокурора в судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів в суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді цивільного спору. Окрім того, відповідач звернув увагу на те, що законодавець визначив право Держгеокадастру в межах наданих повноважень звертатися до суду з віндикаційним позовом, щодо витребування майна від недобросовісних набувачів. Тому відповідач просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 184-190, 197-208).

Позиція апеляційного суду по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, пояснення учасників провадження, які з'явились, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює: підтримання публічного обвинувачення в суді; організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з ч. 4 вказаної статті наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

З вище наведеного вбачається, що головним елементом, наявність якого є безумовно обов'язкова в кожному конкретному випадку, та наявність якого, власне, надає прокурору право звертатися до суду з відповідним позовом, є інтереси держави. З огляду на це, необхідно, з врахуванням обставин справи, визначитися з тлумаченням та розумінням поняття «інтереси держави». Колегія суддів зауважує, що вказане поняття, в контексті обставин кожної окремо взятої справи, неодноразово розглядалось та висвітлювалось судами вищої інстанції. Зокрема, Конституційний Суд України в своєму рішенні в справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Окрім того, Верховний Суд в постанові від 01.11.2018 року в справі № 910/18770/17 зазначив, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Колегія суддів, враховуючи обставини справи, погоджується з таких тлумаченням категорії «інтереси держави» та одночасно вважає за необхідне зазначити таке.

В Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 року № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належить до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Окрім того, Верховний Суд у вище вказаній постанові, а саме в пп. 24-25 зазначив, що з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст пункту 3 частини 1 статті 1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України). А в п. 37 звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта

Відповідно до чч. 4-5 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Отже, для звернення прокурора до суду з позовами необхідна наявність декількох умов, зокрема: порушення/наявність загрози порушення інтересів держави, факт не здійснення/неналежного здійснення спеціально уповноваженим органом захисту цих інтересів, або ж, власне, відсутність спеціально уповноваженого органу.

За обставинами даної справи, як було вже вище зазначено, прокурор, звертаючись до суду з відповідним позовом, вказав на те, що діючим законодавством України не визначено суб'єкта контролю за законністю прийняття органом місцевого самоврядування рішень щодо відведення земельних ділянок з відповідними повноваженнями на звернення до суду з позовами.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що спір в даній справі виник щодо земельних ділянок, які були передані органом місцевого самоврядування у власність/користування іншим особам, на думку позивача, без розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, в порушення Генерального плану смт. Затока та за відсутності детального плану території. За діючим законодавством України питання щодо контролю за використанням та охороною земель, безпосередньо регулюється: Земельним кодексом України, Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Постановою Кабінету міністрів України № 15 «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» від 14.01.2015 року зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 42 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» від 22.07.2016 року та ін. Зокрема, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 12 Земельного Кодексу України До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. За ст. 187 Кодексу контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України. Відповідно до ст. 188 державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом. А згідно зі ст. 189 самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» одним з основних завдань державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України. Згідно з ч. 1 ст. 5 вказаного Закону державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Відповідно до ч. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015 року (зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 42 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» від 22.07.2016 року) державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Згідно з ч. 3 вказаної Постанови основними завданнями Держгеокадастру окрім іншого є: реалізація державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Окрім того, за абз. 5 п. 5-1 Постанови, посадові особи Держгеокадастру та його територіальні органи, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право: безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель; складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності; звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився; викликати громадян, у тому числі посадових осіб, для отримання від них усних або письмових пояснень з питань, пов'язаних з порушенням земельного законодавства; передавати до органів прокуратури, органів дізнання та досудового слідства акти перевірок та інші матеріали про діяння, в яких вбачаються ознаки злочину. А. Відповідно до п. 6 Держгеокадастр для виконання покладених на нього завдань має право: 1) залучати в установленому порядку до виконання окремих робіт, участі у вивченні окремих питань учених і фахівців (за їх згодою), працівників центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій (за погодженням з їх керівниками); 2) одержувати безоплатно від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та їх посадових осіб, а також громадян та їх об'єднань інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на нього завдань.

Згідно з п. 25-1 ч. 4 Постанови Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, в тому числі організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; використанням земельних ділянок відповідно до цільового призначення; дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах. Вказані положення кореспондують положенням ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», на що звертав увагу суд першої інстанції.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року за № 910-р, погоджено пропозицію Міністерства аграрної політики та продовольства України, щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року за № 15 «Про державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» функцій і повноважень Державної інспекції сільського господарства, що припиняється, із здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»,територіальні органи центрального органу виконавчої влади утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на його утримання, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, Кабінетом Міністрів України. Частиною 3 вказаної статті, визначено, що територіальні органи центрального органу виконавчої влади діють на підставі положень, що затверджуються керівником центрального органу виконавчої влади.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 року за № 333, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 25.10.2016 року за № 1391/29521,затверджено Положення про Головне Управління Держгеокадастру в Одеській області. Відповідно до цього Положення Головне Управління Держгеокадастру в Одеській області, відповідно до покладених на нього завдань, окрім іншого здійснює: ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку; здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, обмежень у їх використанні, скасування такої реєстрації; веде поземельні книги та видає витяги із Державного земельного кадастру про земельні ділянки; здійснює державний нагляд у сфері землеустрою; вносить у встановленому порядку до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування клопотання щодо: приведення у відповідність до законодавства прийнятих ними рішень з питань регулювання земельних відносин, використання та охорони земель.

Посадові особи Головного управління в межах своїх повноважень мають право: безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель; звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився; передавати до органів прокуратури, органів досудового розслідування акти перевірок та інші матеріали про діяння, в яких вбачаються ознаки злочину; одержувати безоплатно від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та їх посадових осіб, а також громадян та їх об'єднань інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на них завдань .

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що, як визначено положеннями діючого національного законодавства, Держгеокадастр є спеціально уповноваженим органом центральної виконавчої влади, який є юридичною особою публічного права, та наділений відповідним обсягом повноважень щодо дотримання контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, що в тому числі передбачає звернення до суду в інтересах держави (оскільки він представляє інтереси держави за концепцією поділу державної влади, що визначено ст. 6 Конституції України). Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що, крім іншого, Держгеокадастр наділений повноваженнями щодо проведення відповідних перевірок, за необхідності, та передання матеріалів таких перевірок до органів прокуратури, що само по собі є підставою для звернення прокуратури до суду в інтересах Держгеокадастру (його територіального відділу) для захисту інтересів держави, за наявності відповідних обставин.

За обставинами даної справи перший заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури звертаючись до суду з відповідним позовом зазначив, що Білгород-Дністровською місцевою прокуратурою вивчено стан додержання вимог земельного законодавства при розпорядженні земельними ділянками органами місцевого самоврядування на території міста Білгород-Дністровська та Білгород-Дністровського району. При цьому позивач посилався на те, що регулювання земельних відносин з порушенням законодавства України спричиняє державі і територіальній громаді економічні збитки, перешкоджає здійсненню передбаченого Конституцією України права власності на землю та тягне нераціональне використання земель, та вказував на те, що діючим законодавством України не визначено суб'єкта контролю за законністю прийняття органом місцевого самоврядування рішень щодо відведення земельних ділянок з відповідними повноваженнями на звернення до суду з позовами, а тому, прокурор вирішив самостійно вступити в якості позивача в дану справу. Однак, як було вище визначено, суб'єктом, до повноважень якого відноситься контроль за використанням та охороною земель, є Держгеокадастр, включаючи його територіальні органи. А тому, прокурор мав право звернутися до суду з позовом за захистом інтересів держави не як самостійний суб'єкт, а в якості представника вказаного органу. При цьому, необхідною умовою, за такої ситуації, повинно бути звернення відповідного уповноваженого органу до прокуратури з відповідною інформацією. Проте, за обставинами даної справи, відповідної процедури дотримано не було, суб'єкт, до відання якого стосується контроль за використанням та охороною земель наявний, а тому прокурор не мав повноважень звертатися до суду з відповідним позовом. Отже суд першої інстанції прийшов до правильного висновку та залишив без розгляду позовну заяву.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 вказаної статті особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Таким чином, враховуючи наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу та залишає без змін ухвалу суду першої інстанції про залишення позову без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури - залишити без задоволення.

Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 квітня 2018 року про залишення позовної заяви без розгляду - залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко

Р.Д. Громік

Повний текст постанови виготовлено 10 грудня 2018 року.

Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

29.11.2018 року м. Одеса