1Справа № 335/5387/18 2-о/335/90/2018
РІШЕННЯ
19 липня 2018 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Шалагінової А.В., за участю секретаря судового засідання Войтович Г.В., заявника ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_2 , представника заінтересованої особи Константинової О.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 107Б, в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення,
У травні 2018 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
В обґрунтування заяви зазначав, що 13 лютого 1987 р. він був прийнятий на роботу електромонтажником 4 розряду Монтажного управління № 7 Треста «Електроюжмонтаж», що знаходилось за адресою: м. Щолкіно, Ленінський район, Автономна Республіка Крим, та працював на будівництві Кримської АЕС. Після припинення будівництва 29 вересня 1992 р. він був звільнений за власним бажанням та повернувся до міста Запоріжжя, де деякий час проживав за адресою: АДРЕСА_1 , потім в будинку АДРЕСА_2 . В жовтні 1992 р. заявник переїхав до м. Курчатов Курської області РФ, де працював у виробничо-впроваджувальному підприємстві «ТОР» на будівництві атомної електричної станції. В 2002 році йому було оформлено паспорт громадянина РФ, при цьому заяву про вихід з громадянства України він не подавав. У 2008 році заявник повернувся до міста Запоріжжя, де звернувся до органів міграції із заявою про отримання паспорта громадянина України, однак у задоволенні заяви було відмовлено та видано йому посвідку на право постійного проживання в Україні. Підставою для оформлення посвідки була відсутність документів, потрібних для встановлення належності до громадянства України. Позивач зазначає, що він є громадянином України в силу вимог п. 1 ст. 2 Закону України «Про громадянство України» № 1636-ХІІ в редакції від 8 жовтня 1991 р., оскільки станом на 24 серпня 1991 р. він постійно проживав на території України.
З наведених підстав заявник з метою встановлення його належності до громадянства України просив встановити юридичний факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р. (а.с. 2932).
Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2018 р. заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження у даній справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку окремого провадження, призначене судове засідання у справі на 19 липня 2018 р. (а.с. 53).
У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат Волнова Ю.М. доводи заяви підтримали та просили заяву задовольнити з викладених у ній підстав.
Представник заінтересованої особи Константинова О.Ю. в судовому засіданні проти задоволення заяви ОСОБА_1 не заперечувала.
Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи.
Згідно зі ст. 315 ЦПК України в судовому порядку встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано Законом України "Про громадянство України", Указом Президента України від 27 березня 2001 р. № 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.
Відповідно до пп. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Згідно з пп. а, б п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 р. № 215/2001, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року, що підтверджується наступними доказами.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Орджонікідзевським райбюро ЗАГС м. Запоріжжя 6 вересня 1956 р. (актовий запис № 2397 від 6 вересня 1956 р.), заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Запоріжжі (а.с. 33).
Згідно із записами у військовому квитку ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , заявник з 12 лютого 1987 р. по 24 березня 1992 р. перебував на військовому обліку у військоматі Щелкінського п/с (Ленінський РВК) Кримської області, а з 14 липня 1992 р. по лютий 1993 р. в Орджонікідзевському РВК м. Запоріжжя (а.с. 34).
16 липня 1992 р. ОСОБА_1 розірвав шлюб із ОСОБА_3 , про що Орджонікідзевським відділом ЗАГС м. Запоріжжя 1 вересня 1992 р. видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с. 35).
Відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 з 13 лютого 1987 р. по 29 вересня 1992 р. він працював в Монтажному управлінні № 7 тресту «Електроюжмонтаж», та з 1 липня 1992 р. був прийнятий до виробничо-впроваджувального підприємства «ТОР» за сумісництвом (а.с. 40).
Згідно з архівною довідкою ВАТ «Монтажне управління № 7» м. Щолкіно Ленінського району Автономної Республіки Крим від 14 березня 2003 р. № 105/1 на підставі свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності юридичної особи Монтажне управління МУ-7 зареєстроване за № 0126 від 27 грудня 1996 р. відкритим акціонерним товариством «МУ-7», що є правонаступником колишнього Монтажного управління № 7 (а.с. 42).
Довідкою ВАТ «Монтажне управління № 7» м. Щолкіно Ленінського району Автономної Республіки Крим від 14 березня 2003 р. № 105 підтверджено, що ОСОБА_1 дійсно працював в Монтажному управлінні № 7 тресту «Електроюжмонтаж» на посаді майстра з 12 лютого 1987 р. по 29 вересня 1992 р. (а.с. 43).
Згідно із копією ордера на житлове приміщення № 556 від 7 лютого 1992 р. ОСОБА_1 на склад сім`ї із трьох осіб було виділено квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , колишня дружина заявника, підтвердила, що разом із чоловіком та донькою проживала в м. Щолкіно в Автономній Республіці Крим до серпня 1991 р., а у 1992 році проживали в м. Запоріжжі. Цього року шлюб між ними був розірваний, і ОСОБА_1 проживав у своїх батьків по АДРЕСА_2 . У подальшому жив та працював в Російській Федерації.
Таким чином, у судовому засіданні доведено, що ОСОБА_1 постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 р., а тому його заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, належить задовольнити в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 265, 273, 315, 319 ЦПК України, суд
Заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Запоріжжі.
Вступна та резолютивна частини рішення постановлені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 19 липня 2018 р.
Повне судове рішення складене 24 липня 2018 р.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В. Шалагінова