АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2018 року м. Чернівці

справа № 726/773/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів : Литвинюк І.М., Яремка В.В.

секретар Герман Я.І.

позивач ОСОБА_1

відповідачі : ОСОБА_2, Чернівецька міська рада

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 18 січня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Чернівецької міської ради про часткове скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування свідоцтва про право особистої власності та визнання договору дарування недійсним, головуючий в 1-й інстанції Байцар Л.В.

встановила :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, Чернівецької міської ради про часткове скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування свідоцтва про право особистої власності та визнання договору дарування недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовувала слідуючими обставинами.

Вона народилась 16.03.1943р. в сімї ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Після смерті батька, який пропав в травні 1945 року безвісті, що підтверджується Книгою памяті України та після смерті матері 05.03.1954р., що підтверджується свідоцтвом про смерть, вона залишалась проживати в батьківському будинку в колишньому с.Рогізна по вул.Чкалова 118, яке рішенням виконкому Чернівецької обласної ради депутатів трудящих № 352/15 від 22.06.1959р. включено до меж м.Чернівців та присвоєно адресу: м.Чернівці, вул. Учительська 120. Факт її реєстрації з часу народження та безперервного

Провадження 22-ц/794/332/18 Категорія 59

проживання в батьківському будинку підтверджується: відміткою в паспорті громадянина України про реєстрацію місця проживання, довідкою ПП «Садгора-Сервіс» № 3375 від 10.11.2016р. про склад сімї; свідоцтвом про закінчення школи; довідкою квартального комітету № 5 від 24.02.2017р.

Позивач зазначала, що в липні 2015 року до неї та членів її сімї з позовом про позбавлення права користування житловим приміщенням звернувся племінник ОСОБА_2, який є сином її рідного брата ОСОБА_4, який помер 13.06.2015р. Позов мотивований тим, що він є власником житлового будинку № 120 по вул.Учительській в м.Чернівцях, подарованого йому батьком на підставі договору дарування від 18.05.1999р. В свою чергу батько відповідача (її брат) став власником житла на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння № 237/241 від 25.05.1961р. Про вказані факти їй стало відомо під час розгляду даної справи. Також ОСОБА_1 вказувала на те, що рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 15.09.2016р. в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Вважає, що її покійний рідний брат та його син (відповідач) набули права власності на будинок незаконно.

Позивач просила скасувати рішення виконавчого комітету Садгірської міської Ради депутатів трудящих № 9/3 від 25.05.1961р. в частині визнання права власності на будинковолодіння за № 118 по вул. Чкалова м. Садгора за ОСОБА_4 (п. 54 додатку № 1 до рішення); скасувати свідоцтво виконавчого комітету Садгірської місцевої Ради депутатів трудящих про право особистої власності на домоволодіння № 237/241 від 25.05.1961р.; визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 18.05.1999р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідченого державним нотаріусом Другої чернівецької державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 522.

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівців від 18 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та необгрунтованим.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що збудувавши житловий будинок в 1929 та 1930 рр. в с. Рогізна, її батьки набули статусу власників будинку, оскільки жодний нормативно-правовий акт, який діяв на час будівництва, не вимагав вчинення жодних додаткових дій до цього.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення без змін, з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 народилася 16.03.1943р. в сімї ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії ЯШ 750789. Батько позивача ОСОБА_3 пропав в травні 1945 року безвісті, що підтверджується Книгою памяті України. Мати позивачки ОСОБА_2 померла 05.03.1954р., що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_6 МИ № 173059 від 01.03.2017р.

Після смерті матері, позивач у віці 9 років залишалась проживати в будинку в колишньому с.Рогізна по вул.Чкалова, 118, (на даний час м.Чернівці, вул. Учительська, 120.) Факт її реєстрації з часу народження та безперервного проживання в батьківському будинку підтверджується: відміткою в паспорті громадянина України про реєстрацію місця проживання, довідкою ПП «Садгора-Сервіс» № 3375 від 10.11.2016р. про склад сімї; свідоцтвом про закінчення школи; довідкою квартального комітету № 5 від 24.02.2017 року.

Також встановлено, що батько відповідача ОСОБА_4Г.(брат позивача) став власником житлового будинку № 120 по вул. Учительській в м.Чернівцях, на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння № 237/241 від 25.05.1961р.

18.05.1999р. ОСОБА_4 подарував даний житловий будинок сину ОСОБА_2, що підтверджується Договором дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Другої чернівецької державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 522.

ОСОБА_4 помер 13.06.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-МИ № 173504.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання того факту, що спірний будинок належав батькам позивача, оскільки згідно норм Цивільного кодексу УPCP 1922 року право власності на, зведені громадянами, будівлі належало не їм на праві власності, а житлово-будівельним кооперативам, а у наступному і відділам комунального (місцевого) господарства окружних виконавчих комітетів, які, в свою чергу і, мали право їх відчужувати.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судом першої інстанції, виходячи з наступного.

Дійшовши у рішенні висновку, що спірний будинок не міг належати ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а отже не міг перейти до позивача як спадщина, суд першої інстанції посилався на ст.54 ЦК УРСР від 1922 року, зазначаючи, що можливе було лише орендне користування нерухомістю, а право приватної власності допустиме було тільки щодо рухомого майна, не вилученого з цивільного обігу.

Відповідно до ст. 21 ЦК УРСР від 1922 року земля становить власність держави і не може бути предметом приватного обороту. Володіння землею допускається лише на правах користування.

Примітки до цієї статті визначено, що скасуванням приватної власності на землю поділ майна на рухоме і нерухоме скасовано.

Згідно ст.52 ЦК УРСР від 1922 року розрізняється власність: а) державна (націоналізована і муніципалізована); б) кооперативна; в) приватна.

Відповідно до ст. 54 ЦК УРСР від 1922 року предмет приватної власності можуть становити: не націоналізовані будівлі, підприємства торгові, підприємства промислові, що мають найманих робітників не вище передбаченої особливими законами кількості; знаряддя та засоби виробництва, гроші, цінні папери та інші цінності, в тому числі золота і срібна монета та іноземна валюта; предмети хатнього вжитку, господарства та особистого споживання, товари, які продавати законом не заборонено, і всяке не вилучене з приватного обороту майно.

В 1954 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Жодних належних та допустимих доказів того, що спірний будинок належав на праві власності батькам позивача, суду не представлено.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що жодних правовстановлюючих документів на спірний будинок до 1961р. сторонами не представлено. На підставі рішення Садгірської місцевої Ради депутатів трудящих №9/3 від 25 травня 1961 року ОСОБА_4Г.(брат позивача) став власником житлового будинку по вул.Чкалова 118 м.Садгора (на даний час будинок № 120 по вул.Учительській в м.Чернівцях) та отримав свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння № 237/241 від 25.05.1961р.

18.05.1999р. ОСОБА_4 подарував даний житловий будинок сину ОСОБА_2, що підтверджується Договір дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Другої чернівецької державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 522).

Крім того встановлено, що позивач не проживає у спірному будинку, має у власності квартиру. Земельна ділянка на якій знаходиться будинок приватизована відповідачем в 2003р.

При розгляді справи позивачем не доведено той факт, що спірний будинок знаходився у власності батьків позивача до 1961р.

Враховуючи зазначені обставини, підстав для скасування рішення виконавчого комітету Садгірської міської Ради депутатів трудящих № 9/3 від 25.05.1961р. в частині визнання права власності на будинковолодіння за № 118 по вул. Чкалова м. Садгора за ОСОБА_4 (п. 54 додатку № 1 до рішення); скасування свідоцтва виконавчого комітету Садгірської місцевої Ради депутатів трудящих про право особистої власності на домоволодіння № 237/241 від 25.05.1961р.; визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 18.05.1999р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не вбачається.

За таких обставин, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 18 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови. Дата складення повної постанови 18 квітня 2018 року.

Головуючий (підпис)

Судді: (підписи)

Вірно з оригіналом :