Справа № 721/192/18
Провадження 2/721/189/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Путильський районний суд Чернівецької області в складі:

Головуючого судді: Проскурняка С.П.

за участю секретаря : Помазан М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Путила Путильського району Чернівецької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 "Приватбанк" до ОСОБА_2,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02.07.2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 3500грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Зазначає, що відповідач протягом дії кредитного договору систематично порушував його умови, в наслідок чого станом на 28.02.2018 року утворилась заборгованість перед банком в сумі 12360,30 грн.: в тому числі: заборгованість за кредитом 1609,86грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 9685,66грн., штраф 500.00 грн. (фіксована частина), 564,78грн. (процентна складова).

У звязку з вищевикладеним просить суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість та судові витрати.

Представник позивача в судове засідання не зявився, від нього до суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

В судове засідання відповідач не зявився, від нього до суду надійшла заява, про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги не визнає, просить суд застосувати по даній справі позовну давність.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору від № б/н від 02.07.2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 3500грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом /а.с.9/.

Як вбачається з розрахунку заборгованості в наслідок несвоєчасного виконання зобовязання, утворилась заборгованість перед банком станом на 28.02.2018 року утворилась заборгованість перед банком в сумі 12360,30 грн.: в тому числі: заборгованість за кредитом 1609,86грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 9685,66грн., штраф 500.00 грн. (фіксована частина), 564,78грн. (процентна складова). /а.с.10-11/.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що строк дії кредитного договору на відкриття кредитної лінії від 02 липня 2007 року тривав 12 місяців (п.9.12 умов) та кінцевий термін його закінчився 02 липня 2008 року.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк відповідно до умов договору.

З наявних матеріалів справи, зокрема із розрахунку ПАТ КБ "ПриватБанк", вбачається, що відповідачем останній платіж в рахунок погашення кредиту було сплачено ще 03 червня 2009 року, заборгованість повністю не була сплачена позичальником. З часу останнього внесення відповідачем по справі платежу в рахунок кредиту минуло близько 8 років 9 місяців. Саме тоді у позивача виникло право звернення до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості, що передбачено п.п. 5.2, 8.5 Умов та правил надання банківських послуг, однак лише після спливу тривалого часу, а саме 28 березня 2018 року, тобто через 8 років 9 місяців позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором.

При цьому, з урахуванням того, що дія договору припинилася ще 02 липня 2008 року, відповідач ОСОБА_2 заборгованість за кредитом не сплатив на день закінчення дії договору, банк автоматично продовжив строк дії договору, незважаючи на тривале порушення відповідачем його умов, хоч виходячи з таких обставин не повинен був автоматично продовжувати термін дії договору. Таким чином, ПАТ КБ "Приват Банк" після закінчення дії договору у липні 2008 року з достовірністю знав про грубе порушення з боку відповідача взятих на себе зобов'язань і вже тоді у цього позивача виникло право на звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості з відповідача.

Однак, позивач не скористався своїм правом на звернення до суду про стягнення заборгованості із відповідача, а навпаки продовжив дію договору ще на 12 місяців - до 02 липня 2009 року, та ще на 12 місяців до 02 липня 2010 року, потім ще на 12 місяців - до 02 липня 2011 року, та ще на 12 місяців - до 02 липня 2012 року, та ще на 12 місяців до - 02 липня 2013 року, та ще на 12 місяців до 02 липня 2014 року, та ще на 12 місяців до 02 липня 2015 року, та ще на 12 місяців до 02 липня 2016 року, та ще на 12 місяців - до 2017 року, та з 02 липня 2017 року - договір було продовжено знову. При цьому, протягом усіх вказаних років, а саме з 03 червня 2009 року відповідач по справі кошти в рахунок погашення заборгованості не вносив на кредитну лінію, проте кредитодавець, користуючись своїм правом, продовжував нараховувати відсотки, комісію та штрафи за прострочену заборгованість за кредитним договором, замість того, щоб скористатися своїм правом стягнути заборгованість за кредитним договором у судовому порядку після закінчення першого строку дії кредитного договору.

Тому такі дії позивача суд розцінює як зловживання позивачем своїм правом в односторонньому порядку, незважаючи на грубі порушення по виконанню своїх зобов'язань відповідачем, на продовження дії кредитного договору з метою щонайбільших нарахувань штрафних санкцій відповідачу.

Також суд вважає, що умова визначена пунктом 9.12 умов та правил надання банківських послуг передбачено, що якщо на протязі даного строку, одна із сторін не поінформувала другу сторону про припинення договору, він автоматично лонгується на той самий строк - тобто на 12 місяців, не свідчить про збільшення позовної давності і не є встановленням строку договору, так як дана умова договору не відповідає вимогам ч.1 ст.251 та ч.1 ст.252 ЦК України, що стосуються поняття та визначення строку та терміну, а також суперечить правовій природі інституту позовної давності, що урегульований главою 19 ЦК України.

Крім того, положення договору щодо автоматичного лонгування визначають не термін дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії картки, визначений у заяві про надання кредиту, а лише визначає терміни дії умов щодо надання банківських послуг, які регулюють відносини між банком та клієнтом щодо відкриття та обслуговування карткового рахунку клієнта, а також інших банківських послуг.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як видно з матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості за кредитним договором відповідач останній платіж здійснив 03 червня 2009 року, в подальшому відповідачем ніяких платежів по кредитному зобовязанню не проводились /а.с.10/.

Отже з червня 2009 року позивачу було достовірно відомо про порушення його права і з цієї дати протягом трьох років, а саме по червень 2012 року у позивача було право звернутися з відповідним позовом про стягнення наявної вже тоді заборгованості з відповідача.

Однак, позивач цей строк звернення з позовом до суду пропустив, бо звернувся до суду лише після спливу більше ніж вісім років, а саме згідно матеріалів справи позов публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» було подано до суду, згідно відмітки працівників Укрпошти 28 березня 2018 року, тобто після спливу встановленого строку позовної давності.

За правилами, встановленими частиною 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Суд дослідивши матеріали справив судовому засіданні, вважає, що в позовних вимогах слід відмовити, у звязку з спливом позовної давності.

Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, а тому підстав для стягнення судового збору немає.

Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами.

На підставі наведеного та керуючись ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.11,15-16,261,266,267 ЦК України, ст.ст. 4-6,76-81,95,,265,353-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення

Суддя: С.П. Проскурняк