Справа № 438/382/17 Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/783/1195/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок будівельних робіт,-

встановила:

В травні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок будівельних робіт.

Вимоги обґрунтовувала тим, що є власником будинку по АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_5 проживає по сусідству по АДРЕСА_2.

Впродовж кількох років відповідач проводить будівельні роботи на своїй земельній ділянці біля її бетонної огорожі, проводить облаштування шляхом зрізання та вивозу грунту, що призвело до руйнування її огорожі та пошкодження бруківки. Факт пошкодження вищезгаданого майна підтверджується відповідними документами. Добровільно відшкодувати завдану шкоду відповідач не бажає, відтак вона змушена звернутися в суд з позовом, який просила задовольнити.

З врахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 09 жовтня 2017 року просила зобов'язати відповідача укріпити бетонну огорожу по всій довжині, яка зазнала руйнування внаслідок будівельних робіт з боку останнього, шляхом встановлення бетонної стінки та приведення огорожі у попередній стан, стягнути з відповідача судові витрати по справі (а.с. 36).

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2017 року у позові відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2, вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідач ОСОБА_5 проводить будівельні роботи на своїй земельній ділянці біля її бетонної огорожі, шляхом незаконного зрізання та вивозу верхнього шару грунту, що призвело до руйнування огорожі та пошкоджено бруківку.

Згідно Акту комісії Бориславської міської ради від 15.02.2017 року причиною руйнування огорожі та пошкодження покриття бруківки є зрізання та вивіз грунту відповідачем, внаслідок чого їй завдано майнову шкоду.

Огорожа потребує термінового укріплення опорною бетонною стінкою, оскільки зазнає руйнування.

Покликаючись на ст.ст. 22, 1166 ЦК України зазначає, що відповідач добровільно відшкодувати шкоду не бажає попри неодноразові звернення позивача.

Згідно звіту експерта про проведення технічного обстеження будівель і споруд, проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта від 08.03.2018 року, а саме огорожі на земельній ділянці по АДРЕСА_1 встановлено, що огорожа ОСОБА_2 перебуває в аварійному стані внаслідок будівельних робіт сусіда ОСОБА_5 Експерт зазначив про необхідність терміново посилити конструкції фундаменту огорожі по всій довжині зі сторони садиби АДРЕСА_2 межі А-Г ОСОБА_5

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Стягнути з відповідача судові витрати та витрати на проведення технічного обстеження.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_4 на заперечення таких, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що позивач не надала суду доказів неправомірності дій відповідача в підтвердження позовних вимог, а відповіді на звернення не є доказами негативного впливу, а носять лише інформаційний характер.

При цьому, суду не надано будь яких висновків спеціалістів або експертів, які мають доказову силу про те, що пошкодження огорожі спричинило проведення будівельних робіт відповідачем на своїй земельній ділянці, клопотань про призначення експертних досліджень учасники судового процесу не заявляли.

Поряд з цим, суд зазначив, що вимога про зобов'язання відповідача укріпити бетонну огорожу по всій довжині, як спосіб захисту права, чинним законодавством не передбачено.

Судом встановлено, що сторони у справі проживають по сусідству в смт.Східниця, Львівської області (позивач в будинку під АДРЕСА_1, відповідач під АДРЕСА_2).

Згідно акту обстеження, складеного за участю мешканки будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2, спеціаліста служби містобудівного кадастру Бориславської міської ради та лейтенанта поліції Бориславського ВП Дрогобицького ВП ГУНП України у Львівській області встановлено, що по периметру ділянки влаштована огорожа на бетонному фундаменті. Перепад рівнів суміжних ділянок становить 1м., зумовлений тим, що власник сусідньої ділянки проводив облаштування своєї території шляхом зрізання і вивозу грунту. Огорожа зазнає руйнування, а саме нахил елементів огорожі та руйнування декоративних елементів стовпців (а.с. 4).

Відповідно до листа КП «Господарник» Східницької селищної ради за №11 від 27.01.2017 року при обстежені земельної ділянки по АДРЕСА_1 візуально спостерігається нахилення 2 стовпчиків огорожі території позивача. Встановити причини, що спричинили дане пошкодження - не виявляється можливим. ОСОБА_2 рекомендовано звернутися до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції з метою здійснення перевірки на дотримання суб'єктом господарювання законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм та стандартів (а.с. 5).

Згідно Акту № 2 від 25.06.2014 року Інспекції ДАБК у Львівській області при проведенні позапланової перевірки дотримання ОСОБА_5 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил - порушень не виявлено (а.с. 41).

Зідно із ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі .

Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Статтею 1 Закону України "Про землеустрій" визначено, що цільове призначення земельної ділянки - це використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

За змістом ст. 4 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» об'єктом державного контролю за використанням та охороною земель є всі землі в межах території України.

Статтею 91 Земельного кодексу України визначено, що власники земельних ділянок зобов'язані: а) забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; ж) за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Відповідно до ст. 104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Що стосується належного способу захисту, обраного позивачем, колегія суддів звертає увагу, що згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (частина 2 статті 16 Кодексу).

При цьому, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина 3 статті 16 Кодексу).

Отже, під способами захисту прав слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Надаючи оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права у виді зобов'язання відповідача укріпити бетонну огорожу по всій довжині, яка зазнала руйнування внаслідок будівельних робіт з боку останнього, шляхом встановлення бетонної стінки та приведення огорожі у попередній стан, а також висновку з цього приводу суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу, що з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод судам належить зважати на ефективність обраного способу захисту.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

На переконання колегії суддів обраний позивачами спосіб захисту не може вважатись ефективним та забезпечувати поновлення порушеного, на думку позивача, права в контексті зазначеного вище.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що зобов'язання відповідача укріпити бетонну огорожу по всій довжині, яка зазнала руйнування, на думку позивача, внаслідок будівельних робіт з боку останнього, шляхом встановлення бетонної стінки та приведення огорожі у попередній стан, за відсутності будь яких документів стосовно аналізу та оцінки дій відповідача, на належній, як слідує з матеріалів справи, йому земельній ділянці, не передбачено чинним законодавством.

В свою чергу, відповідно до ст. 9 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються шляхом, зокрема, проведення перевірок.

Частинами 2, 3 ст. 168 ЗК України передбачено, що власники земельних ділянок та землекористувачі не мають права здійснювати зняття та перенесення ґрунтового покриву земельних ділянок без спеціального дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; при здійсненні діяльності, пов'язаної з порушенням поверхневого шару ґрунту, власники земельних ділянок та землекористувачі повинні здійснювати зняття, складування, зберігання поверхневого шару ґрунту та нанесення його на ділянку, з якої він був знятий (рекультивація), або на іншу земельну ділянку для підвищення її продуктивності та інших якостей.

Відповідно до статті 52 Закону України «Про охорону земель» при проведенні гірничодобувних, геологорозвідувальних, будівельних та інших робіт, пов'язаних з порушенням ґрунтового покриву, відокремлена ґрунтова маса підлягає зняттю, складуванню, збереженню та перенесенню на порушені або малопродуктивні земельні ділянки відповідно до робочих проектів землеустрою.

Роботи із зняття, складування, збереження та нанесення ґрунтової маси на порушені земельні ділянки здійснюються за рахунок фізичних та юридичних осіб з ініціативи або вини яких порушено ґрунтовий покрив, а роботи з нанесення знятої ґрунтової маси на малопродуктивні землі здійснюються за бажанням власників або землекористувачів, у тому числі орендарів, цих земельних ділянок за їх рахунок.

Згідно із статті 54 Закону України «Про землеустрій», робочі проекти землеустрою складаються з метою реалізації заходів з рекультивації порушених земель, консервації деградованих та малопродуктивних угідь, поліпшення сільськогосподарських і лісогосподарських угідь, захисту земель від ерозії, підтоплення, заболочення. вторинного засолення, висушення, зсувів, ущільнення, закислення, забруднення промисловими та іншими відходами, радіоактивними та хімічними речовинами.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають, право, зокрема, давати обов'язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов'язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків.

За змістом частини 3 ст. 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають, право, зокрема, давати обов'язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов'язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків.

Доказів того, що позивач ОСОБА_2 зверталась до державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель чи видання останнім обов'язкового для виконання припису про зобов»язання привести ґрунтовий покрив земельної ділянки відповідача у попередній стан, що відповідав показникам ґрунтового покриву до проведення будівельних робіт, позивач не надала, а судом не встановлено.

В свою чергу, виходячи із змісту ст. ст. 22, 623 ЦК України, для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність чотирьох умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка, наявність збитків, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб, вина боржника, яка презюмується.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Колегія суддів звертає увагу на те, що із вимогами про відшкодування матеріальної шкоди позивач не зверталася, при цьому в матеріалах справи відсутні докази неправомірності дій відповідача, не надано будь яких висновків спеціалістів або експертів про те, що пошкодження огорожі спричинило проведенням будівельних робіт відповідачем на своїй земельній ділянці, оскільки у наданому позивачем звіті про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж від 08.03.2018 року, складеному експертом з технічного обстеження будівель і споруд ОСОБА_7 встановлено лише невідповідність об»єкта огорожі по межі Д-Г садиб АДРЕСА_1-АДРЕСА_2 вимогам щодо надійної та безпечної експлуатації, технічний стан споруди аварійний, проте відсутній висновок про причинний зв»язок між проведеними будівельними роботами відповідачем та такими наслідками.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2017 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 01 серпня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк