Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 490/5396/13-ц

провадження № 61-6886св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєва ІннаМиколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 21 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Темнікової В. І., Данилової О. О., Прокопчук Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєва І. М., про визнання правочину недійсним, удаваним, розірвання договору та повернення майна.

Позовна заява мотивована тим, що 20 липня 2009 року між ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого позивач та його дружина відчужили на користь племінниці ОСОБА_2 належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1.

При укладенні вказаного договору воля сторін була спрямована на укладення договору довічного утримання, а тому позивач просив визнати договір купівлі-продажі від 20 липня 2009 року недійсним, оскільки відповідно до статті 235 ЦК України він є удаваним правочином; розірвати його та зобов'язати відповідача повернути йому спірну квартиру.

Справа переглядалась судами неодноразово.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2014 року у складі судді Алєйнікова В. О. відмовлено у позові ОСОБА_1

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні договору купівлі-продажу сторонами було досягнуто згоди щодо вчинення саме такого правочину. Нотаріусом було роз'яснено сторонам договору купівлі-продажу наслідки його вчинення та сторони підтвердили, що цей договір не носить характер удаваного, у сторін відсутні обставини, які змусили їх укласти цей договір на невигідних для них умовах.

Додатковим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2014 року у складі судді Алєйнікова В. О. вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 24 грудня 2014 року у складі колегії суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., Ямкової О. О., рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 20 липня 2009 року між ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєвою І. М., визнано, що сторонами укладено договір довічного утримання.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 20 липня 2009 року між ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Повернуто у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що фактично між сторонами оспорюваного договору виникли правовідносини довічного утримання, відповідно до яких відчужувачі передали у власність набувачеві належну їм на праві власності квартиру, а набувач зобов'язалась забезпечити їх постійним місцем проживання, утриманням та доглядом. Позивач та його дружина є особами похилого віку, потребують стороннього догляду. Квартира, відчужена на підставі договору купівлі-продажу від 20 липня 2009 року, була єдиним житлом ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 06 липня 2016 року у складі колегії суддів: Дьоміної О. О., Дем'яносова М. В., Маляренка А. В., Парінової І. К., Ступак О. В., рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 24 грудня 2014 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу суду касаційної інстанції мотивовано тим, що апеляційним судом не зазначено переконливих доказів, що підтверджують наявність чи відсутність обставин, які вказують на те, що позивач та відповідач уклали договір купівлі-продажу з метою приховання факту укладення договору довічного утримання.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 21 вересня 2016 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у позові за необґрунтованістю.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що при укладенні договору купівлі-продажу волевиявлення сторін було вільним, вони чітко усвідомлювали правову природу договору купівлі-продажу та наслідки його укладення. Спірний договір купівлі-продажу було укладено між сторонами 20 липня 2009 року і з часу його укладення позивачу було відомо про укладення між сторонами саме договору купівлі-продажу, а не договору довічного утримання. З позовом про визнання його недійсним, удаваним, застосування до вказаного договору правил статті 744 ЦК України та його розірвання позивач звернувся лише у січні 2014 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якого просила відповідач. Однак, врахувавши необґрунтованість заявлених позовних вимог, суд відмовив у застосуванні наслідків пропуску такого строку та відмовив у позові за необґрунтованістю.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що укладаючи договір купівлі-продажу, сторони фактично домовились про існування між ними правовідносин з утримання, а саме: набувши у власність квартиру позивачів, відповідач в усному порядку погодилась здійснювати за ними догляд. Така домовленість сторін існувала з часу укладення договору до вересня 2011 року. Судом апеляційної інстанції не встановлено всіх фактичних обставин справи, належним чином не досліджено наявних у матеріалах справи доказів, у зв'язку із чим ухвалено незаконне судове рішення. Крім того, рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з порушенням вимог статті 21 ЦПК України 2004 року.

У квітні 2017 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_2 указувала на те, що ОСОБА_1 понад три роки чинить перешкоди у користуванні та намагається позбавити її права власності на квартиру, придбану нею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного відповідно до вимог чинного законодавства України. Оскаржуване рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-7111 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 лютого 1994 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1.

20 липня 2009 року між ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого позивач та його дружина відчужили на користь племінниці ОСОБА_2 належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України 2004 року позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Такі правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12 та від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що перед укладенням договору купівлі-продажу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були зняті з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_1 та переїхали на постійне місце проживання у м. Херсон, де були зареєстровані у АДРЕСА_2.

Пунктом 4.1. оспорюваного договору купівлі-продажу визначено, що вимоги законодавства, щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз'яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру удаваної угоди, що у них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних для них умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз'яснення, стосовно укладеного договору, і ніяких зауважень сторони до цього договору не мають.

Дружина позивача - ОСОБА_4, яка також була стороною договору купівлі-продажу, за життя не оспорювала вказаний договір та на час подачі ОСОБА_1 позову до суду померла.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказував про те, що насправді між сторонами було укладено договір довічного утримання, однак не вказано, у чому має полягати догляд ОСОБА_2 за позивачами і яке матеріальне забезпечення вона зобов'язалась виконувати. Крім того, позивачем не вказано, які саме обов'язки з утримання відповідач не виконувала.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, встановивши, що волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) відповідало їхній внутрішній волі, взяв до уваги, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що при укладенні договору купівлі-продажу сторони укладали договір утримання, у зв'язку із чим правомірно відмовив у позові.

Крім того, доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм статті 21 ЦПК України 2004 року, яке полягає у тому, що суддя Данилова О. О. брала участь у розгляді справи за участю ОСОБА_1, не заслуговують на увагу, оскільки вона входила до складу колегії суддів Апеляційного суду Миколаївської області при розгляді іншої цивільної справи за його позовом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду і не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю.В. Черняк