Справа № 370/1587/17 Головуючий у І інстанції Мазка Н. Б.
Провадження № 22-ц/780/3208/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 02.08.2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2018 року Апеляційний суд Київської області у складі суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., членів колегії - Журби С.О., Сушко Л.П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 квітня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

21 липня 2017 року Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із названим позовом, де просило стягнути із ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 48 194,51 грн. за кредитним договором б/н від 15 грудня 2010 року, яка складається з 12 384,87 грн. тіло кредиту, 12 077,96 грн. нараховані відсотки за користуванням кредитом, 20 960,51 грн. нарахована пеня, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф ( фіксована частина ), 2 271,17 грн. штраф ( процентна складова ) та вирішити питання відшкодування судового збору.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до укладеного правочину ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 8 200 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Однак, відповідач взятих на себе зобовязань за правочином не виконала, у звязку з чим, станом 04 липня 2017 року, утворилася заборгованість в розмірі 48 194,51 грн. за вказаними складовими

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 12 квітня 2018 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 15 грудня 2010 року в сумі 36 847,70 грн., з яких: 12 384,87 грн. тіло кредиту, 12 077,96 грн. відсотки за користування кредитом, 12 384,87 грн. пеня, а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 600 грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в сумі 24 462,83 грн., з яких: 12 384,87 грн. тіло кредиту, 12 077,96 грн. відсотки за користування кредитом, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо нарахованої позивачем пені у розмірі 20 960,51 грн., яка відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, є неустойкою, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, то з огляду на вимоги ч. 3 ст. 551 ЦК України, де зазначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені ( неустойки ) в даному випадку до розміру заборгованості за тілом кредиту 12 384,87 грн.

Як вбачається з п. 2.1.1.7.6. Умов надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніжна 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову, також, як вбачається з розрахунку позивача, відповідачу була нарахована пеня, яка відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З наведено слідує, що за одне й теж порушення ( порушення строків сплати щомісячних платежів ) кредитним договором передбачено два види стягнення і штраф і пеня, що є неприпустимим, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача штрафу в розмірі 2 771,17 грн. ( 500 грн., фіксована частина штрафу + 2 271,17 грн., процентна складова штрафу ).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Також судом встановлено, що відповідач, виявивши порушення по списанню коштів з її карткового рахунку, відповідно до умов договору не скористалася своїми правами, які вказані в п. 1.1.2 договору, якими є серед інших, звернення із заявою про заблокування карткового рахунку, натомість звернулася до банку із заявою лише про скасування та ненарахування штрафів за кредитом.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає частковому задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що відповідач-позичальниця, уклавши з позивачем договір, зобовязалась виконувати його умови належним чином, проте порушила договірні зобов'язання.

Так, сума заборгованості за договором, яка підлягає задоволенню становить 36 847,70 грн., з яких: 12 384,87 грн. тіло кредиту, 12 077,96 грн. відсотки за користування кредитом, 12 384,87 грн. пеня.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного ОСОБА_3.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 15 грудня 2010 року Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 підписали анкету-заяву ( а.с. 8 ).

Згідно її тексту зазначено, що відповідач просить надати їй платіжну картку «Кредитка «Універсальна» із кредитним лімітом в 7 000 грн.

Ця заява разом із памяткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами, із якими вона ознайомлена, як зазначено у заяві, становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг ( там же ).

15 грудня 2010 року ОСОБА_2 була ознайомлена з умовами кредитування з використання кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що підтверджується відповідною довідкою за її підписом ( а.с. 9 ).

Також, ОСОБА_2 визнає, що за вказаним правочином на її імя було відкрито картковий рахунок, на якому встановлено кредитний ліміт в сумі 8 200 грн. та видано банківську платіжну карту, якою вона користувалася до жовтня 2015 року ( а.с. 47-51 ).

Зазначене свідчить про виконання позивач взятих на себе зобовязань за вказаним правочином.

Разом з тим, 21 липня 2017 року Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із названим позовом, де просило стягнути із ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 48 194,51 грн. ( а.с. 2-4 ).

На підтвердження заявлених вимог в названому розмірі надано, зокрема, розрахунок заборгованості станом на 31 травня 2015 року та 04 липня 2017 року ( а.с. 5-6, 7 ).

Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування визначеного розрахунком розміру заборгованості матеріали справи не містять і таких не надала апелянт.

За таких обставин, з врахуванням зазначеного, місцевий суд вірно прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 11, 16, 526, 549, 551, 610, 627, 628, 634, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-80, 263-265 ЦПК України.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 614, 616, 1071, 1073 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 6-8, 10, 12, 13, 44, 78-81, 263, 376 ЦПК України, ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції.

Інші доводи, викладені в апеляції, зокрема, про те, що правоохоронними органами не було вжито заходів до розкриття злочину, заборгованість виникла у звязку з ігноруванням банком її вимог, встановлення збільшеного ліміту кредиту, перерахування коштів з її рахунку без її доручення, банк не провів службової перевірки, при виконанні розрахункової операції банк зобовязаний перевірити достовірність та формальну відповідність документу, ніяких договорів на списання коштів вона не укладала, надані позивачем документи не систематизовані та з них неможливо зясувати обставини, якими позивач обґрунтовує позов, відсутність оригіналів документів, вона є пенсіонером та доглядає свого сина, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не спростовують висновки суду першої інстанції про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог і не є підставою, в силу викладеного, для задоволення апеляційних вимог.

Щодо доводів про необхідність врахування сімейного та матеріального стану апелянта, то на переконання апеляційного суду, зазначені обставини враховані судом першої інстанції при зменшенні розміру неустойки ( пені ) та ним ( судом ) вірно визначений її розмір 12 384,87 грн. у повній відповідності до чинного законодавства.

Посилання апелянта на те, що місцевий суд розглянув справу без її участі, порушує її права на захист, не слугують підставою для задоволення апеляційних вимог, так як, розгляд позовної заяви проведений у відповідності до чинного процесуального законодавства і, окрім того, апелянт скористалася в повній мірі своїми процесуальними права під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення.

Щодо інших доводів апеляційної скарги слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 7 положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України №705 від 05 листопада 2014 року емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Разом з тим, ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» з таким повідомлення не зверталася, а надана заяви від 08 грудня 2016 року свідчить, про те, що вона зверталася з інших підстав, а саме: просила лише відмінити нарахування штрафів за несплату кредиту до закінчення вирішення питання щодо шахрайський дій ( а.с. 61 ).

Окрім цього, судом встановлено, що відповідно до довідки №п-34 від 02 лютого 2018 року на даний час в слідчому відділенні Макарівського відділення поліції Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області розслідується кримінальне провадження №0000501, внесене до Єдиного реєстру досудового розслідування 25 червня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України, по факту шахрайських дій з боку невстановлених слідством осіб, що мало місце в липні 2015 року.

Наразі у кримінальному провадженні триває досудове розслідування ( а.с. 56 ).

Однак, на переконання суду другої інстанції, наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно відповідача до винесення вироку, яким такі обставини будуть встановлені.

Відтак, на переконання апеляційного суду, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_2 відбулося не за її розпорядженням і, що вона не повинна нести за такі операції цтвільну відповідальність у виді повернення кредиту, процентів за користування ним, сплати неустойки за несвоєчасне повернення кредитних коштів.

Окрім іншого, надані апелянтом виписки по картковому рахунку ( а.с. 85-89, 90-91 ) не спростовують розміру заборгованості за даним правочином, а лише підтверджують факт їх використання.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 квітня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного ОСОБА_3 протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

ОСОБА_3