АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження 22-ц/796/3300/2018 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року, ухвалене у складі судді Макаренко І.О. в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 та ОСОБА_7 звернулися з позовом до ОСОБА_6, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла позивач ОСОБА_7.

Під час розгляду справи були залучені правонаступники позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_4, ОСОБА_5.

ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з урахуванням уточнених позовних вимог просили суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, складений 12.11.2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мальченко Т.В., за реєстровим №4218, спадкова справа зареєстрована у спадковому реєстрі за №57498091.

Посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_8. Позивач ОСОБА_1 є донькою, а ОСОБА_7 сестрою померлого ОСОБА_8 Після смерті ОСОБА_8 у Першій Київській нотаріальній конторі була відкрита спадкова справа. За життя ОСОБА_8 склав заповіт, спадкоємцем за яким була ОСОБА_6 На думку позивачів даний заповіт є незаконним та таким, що не відповідає вимогам законодавства та не відповідав волі ОСОБА_8, оскільки останній тяжко хворів та переніс тяжкі операції, був морально пригнічений, деморалізований та такий, що не міг адекватно оцінювати власні дії.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представники ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Зазначають, що висновок судово - психіатричного експерта від 23.12.2016 року, згідно якого під час складання заповіту 12.11.2003 року ОСОБА_8 за психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, викликає сумніви у його правильності та суперечить іншим матеріалам справи. Не погоджуючись з висновком експерта позивачем в суді першої інстанції заявлено клопотання про призначення у справі повторної посмертної судово - медичної експертизи, проте судом в задоволенні такого клопотання було неправомірно відмовлено. Суд обґрунтував рішення виключно на висновку посмертної судово - психіатричної експертизи, не зазначивши мотиви неприйняття ним інших доказів, що містяться в матеріалах справи. Відмовивши в задоволенні клопотання про призначення повторної судово - посмертної експертизи, суд фактично позбавив позивача можливості доказування своїх вимог.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 підтримали апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_5 заперечила проти апеляційної скарги.

Посилається на те, що спадкодавець являвся її двоюрідним братом, зовсім близько не спілкувалися, але коли ОСОБА_8 приїздив до Києва і дзвонив їй, ніяких психічних відхилень під час спілкування у нього не спостерігалось. Останні дні життя ОСОБА_8 вона відвідувала його у лікарні і він до самої смерті все усвідомлював. Без жодних перешкод вільно приїздив до Києва, дзвонив та спілкувався. Поховання спадкодавця проводили за гроші його рідної сестри ОСОБА_10, донька лише подзвонила ОСОБА_5 та попросила купити вінок на могилу, а сама на похороні не була.

Відповідач проти апеляційної скарги заперечила.

Посилається на те, що за твердженнями скаржника рішення суду першої інстанції ґрунтується виключно на висновку судово - психіатричного експерта та необґрунтовано в рішенні мотиви неприйняття інших доказів, що містяться в матеріалах справи, незважаючи на неповноту та неправильність вказаного висновку. Проте, інших доказів, які на думку скаржника були проігноровані судом позивачем до суду не надано. Крім того, зазначає, що не вбачає нічого дивного, що ОСОБА_8 все майно заповів дружині, яка завжди була поруч з ним, доглядала його під час хвороби. Дочка не вважала за потрібне спілкуватись з батьком протягом останніх 20 років його життя, відвідати його в лікарні або ж допомогти матеріально, по сьогодні не була навіть на могилі батька.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1 та ОСОБА_7 звернулися з позовом до ОСОБА_6, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла позивач ОСОБА_7 - сестра спадкодавця.

Під час розгляду справи були залучені правонаступники позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

ОСОБА_1,ОСОБА_4, ОСОБА_5 з урахуванням уточнених позовних вимог просили суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, складений 12.11.2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мальченко Т.В., за реєстровим №4218, спадкова справа зареєстрована у спадковому реєстрі за №57498091.

Посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_8. Позивач ОСОБА_1 є донькою, а ОСОБА_7 сестрою померлого ОСОБА_8 Після смерті ОСОБА_8 у Першій Київській нотаріальній конторі була відкрита спадкова справа. За життя ОСОБА_8 склав заповіт, спадкоємцем за яким була ОСОБА_6 На думку позивачів даний заповіт є незаконним та таким, що не відповідає вимогам законодавства та не відповідав волі ОСОБА_8, оскільки останній тяжко хворів та переніс тяжкі операції, був морально пригнічений, деморалізований та такий, що не міг адекватно оцінювати власні дії.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі. Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при складенні оспорюваного заповіту померлий ОСОБА_8 не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить копія свідоцтва про смерть (т.1, а.с. 13).

ОСОБА_1 є рідною донькою померлого ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1, а.с. 8), дівоче прізвище було змінено з ОСОБА_8 на ОСОБА_1 відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу (т. 1, а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла позивач ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. 1, а.с. 207), яка була рідною сестрою померлого ОСОБА_8, про що свідчить копія свідоцтва про народження (т. 1, а.с. 10) та копія довідки (т. 1, а.с. 12).

Під час розгляду справи, до участі у справі були залучені правонаступники позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_4, ОСОБА_5

Після смерті ОСОБА_8, Першою Київською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа №677/2015, за заявою позивача ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_7

Судом встановлено, що за життя померлий ОСОБА_8 склав заповіт від 12 листопада 2003 року, яким все своє майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право заповів ОСОБА_6, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мальченко Т.В., за реєстровим №4218.

За життя ОСОБА_8 перебував у шлюбі з ОСОБА_6

Як на підставу для визнання заповіту від 12 листопада 2003 року недійсним позивачі посилаються на статтю 225 ЦК України, зокрема на те, що даний заповіт був складений в момент, коли ОСОБА_8 хворів тяжкою хворобою «рак», не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2016 року у справі за клопотанням представника позивача була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, виконання якої доручено експертам Київського міського центру судово - психіатричних експертиз.

На розгляд експертизи були поставлені наступні питання:

- «Чи мав ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 під час складання заповіту 12.11.2003 року, ознаки психічних розладів, якщо мав, то які?»;

- «Чи міг ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, під час складання спірного заповіту 12.11.2003 року, усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними?».

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №898 від 23.12.2016 року, під час складання заповіту 12.11.2003 року ОСОБА_8 за психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

За умовами ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

ВССУ в узагальненій судовій практиці розгляду цивільних справ про спадкування №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року вказав, що системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 2 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оскількипозивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при складенні заповіту померлий ОСОБА_8 не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги, що оспорюваний заповіт не відповідає вимогам законодавства та не відповідав волі спадкодавця ОСОБА_8, оскільки на час складання цього заповіту він хворів на ряд тяжких захворювань та для їх лікування приймав сильнодіючі ліки, переніс тяжку операцію, був морально пригнічений, деморалізований і такий, що не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, колегія суддів не приймає до уваги.

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначені у статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов'язкове призначення судово-психіатричної експертизи.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У ході розгляду даної справи, з метою встановлення наявності такого стану у заповідача на момент складення заповіту судом першої інстанції призначалась посмертна судово - психіатрична експертиза, яка проводилась Київським міським Центром судово - психіатричної експертизи.

Відповідно до висновку судово - психіатричної експертизи № 898 від 23.12.2016 року під час складання заповіту 12.11.2003 року ОСОБА_8 за психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Висновок експертизи складено відповідно до вимог законодавства та підписано головою і двома членами комісії.

Доводи апеляційної скарги, що вказаний висновок неповний, викликає у позивача сумніви в його правильності та суперечить іншим матеріалам справи, тому судом першої інстанції неправомірно відмовлено в проведенні повторної судово-психіатричної експертизи колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони нічим не підтверджені, ґрунтуються на власному суб'єктивному сприйнятті позивача об'єктивних обставин справи.

Твердження скаржника, що відмовивши в задоволенні вказаного клопотання, суд першої інстанції фактично позбавив позивача можливості доказування своїх вимог, колегія суддів оцінює критично.

Як вбачається з матеріалів справи, після відновлення провадження у справі 06 лютого 2017 року, сторонам надавалася можливість надати пояснення, докази на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Однак, жодних доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження позовних вимог, що в силу наявного у померлого ОСОБА_8 стійкого психічного розладу він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, позивачем суду не надано.

В судовому засіданні в апеляційному суді відповідач пояснила, що завжди була поруч з померлим ОСОБА_8, доглядала його під час хвороби. Дочка померлого ОСОБА_8 не спілкувалася з батьком протягом останніх 20 років його життя, і не вважала за потрібне відвідати його в лікарні після ампутування ноги чи допомогти матеріально. На даний час не вважає за потрібне доглядати за його могилою.

Твердження сторони позивача, що оспорюваний заповіт не відповідав волевиявленню спадкодавця, колегія суддів оцінює критично.

Апеляційним судом із пояснень представника позивача, першої дружини спадкодавця, встановлено, що померлий ОСОБА_8 ще при розлученні з першою дружиною, сказав дочці та першій дружині - представнику позивача у справі, що будь - які претензії до його спадку з їх сторони він залишить без задоволення, вони нічого не отримають від нього, на крайній випадок він навіть їх повбиває. В той період часу ОСОБА_8 ще був молодий, здоровий та не одружений з відповідачем у справі. Вказані факти підтвердила в судовому засіданні в апеляційному суді ОСОБА_3, яка являється представником позивача, її матір'ю та першою дружиною спадкодавця ОСОБА_8

Таким чином, складений заповіт відповідає волі померлого ОСОБА_8 та його намірам нічого не залишити у спадок дочці, про що він повідомив свою дочку при розлученні з її матір'ю - своєю першою дружиною.

Подальші дії спадкодавця щодо складання заповіту на користь відповідачки - дружини, яка проживала з ним до його смерті, вказують на послідовність намірів та дій спадкодавця щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті.

Твердження представника позивача про те, що спадкодавець одружився з відповідачем з метою залишити спадщину своїй дочці, а не дружині, колегія суддів оцінює критично.

Так само критично колегія суддів оцінює твердження позивача ОСОБА_1 про те, що відповідач ізолювала батька від усіх рідних та не давала йому спілкуватись із дочкою.

Як встановлено в апеляційному суді із спадкодавцем до його смерті постійно спілкувалась його сестра ОСОБА_7 Крім того, позивач ОСОБА_5 - двоюрідна сестра, в апеляційному суді підтвердила, що спадкодавець до дня своєї смерті був при ясному розумі, приїздив до Києва отримувати пенсію, заходив до неї в гості поспілкуватись.

Позивач ОСОБА_5 пояснила, що заповіт на користь дружини було вчинено братом за 12 років до смерті, а операцію, на яку посилається позивач ОСОБА_1 її батьку зробили за 15 років до смерті.

Крім цього, апеляційним судом встановлено, що тяжкий стан спадкодавця був в останні роки його життя у зв'язку з тромбозом артерій ніг, що і стало причиною його смерті.

Заповіт було вчинено спадкодавцем за 12 років до його смерті, а тому немає підстав встановлювати причинно - наслідкови й зв'язок між невиліковною хворобою спадкодавця, якою він хворів у останні роки життя та неможливістю керувати своїми діями при вчиненні ним заповіту в 2003 році.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2018 року.

Головуючий Судді