Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 761/24381/13-ц

провадження № 61-13612св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

третя особа - Акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), третя особа - Акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити перерахунок за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 02 липня 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), було укладено кредитний договір № 2614/0708/71-011 (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 74 тис. доларів США під 11,9 % річних на строк до 01 липня 2038 року.

Того ж дня з метою належного виконання позичальником взятих на себе зобов'язань між ним, банком і ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 2614/0708/71-011-Р-2 (далі - Договір поруки), за яким поручитель зобов'язалася відповідати за повне та своєчасне виконання боржником зобов'язань за Кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 02 липня 2008 року між ним і банком було укладено іпотечний договір, за умовами якого він передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 41,1 кв. м, житловою площею 19,4 кв. м, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. 02 липня 2008 року за реєстровим № 17210 (далі - Іпотечний договір). 05 червня 2012 року він отримав повідомлення про відступлення ПАТ «Сведбанк» на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») права вимоги за Кредитним договором, Договором поруки та Іпотечним договором, а 18 червня 2012 року його було повідомлення про відступлення ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за вищевказаними договорами ПАТ «Альфа-Банк». Він належним чином виконував взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором, проте за інформацією, наданою ПАТ «Альфа-Банк», йому стало відомо про те, що згідно з розрахунком кредитної заборгованості станом на 25 липня 2013 року сума погашення кредиту становить 70 737,97 доларів США. Відповідно до чинного законодавства до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на час переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Проте відповідачем незаконно збільшено обсяг суми, що підлягає сплаті за Кредитним договором, оскільки на виконання його умов ним вже сплачено 58 119,29 доларів США, тому залишок заборгованості в розмірі 70 737,97 доларів США є завищеним. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив зобов'язати відповідача провести перерахунок залишку заборгованості за Кредитним договором і встановити такий залишок станом на 04 березня 2015 року в розмірі 15 880,71 доларів США.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 березня 2015 року у складі судді Фролової І. В. позов задоволено. Зобов'язано ПАТ «Альфа-Банк» провести перерахунок залишку заборгованості з погашення кредиту за Кредитним договором. Встановлено залишок заборгованості з погашення кредиту за Кредитним договором станом на 04 березня 2015 року в розмірі 15 880,71 доларів США.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач здійснював погашення кредиту щомісячно до ПАТ «Сведбанк», а після отримання повідомлень про відступлення права вимоги - до ПАТ «Альфа-Банк». Згідно з розрахунком кредитної заборгованості станом на 25 липня 2013 року сума для погашення кредиту становить 70 737,97 доларів США, а станом на 05 березня 2015 року ним сплачено за Кредитним договором 58 119,29 доларів США, що підтверджується квитанціями. Таким чином, залишок кредитної заборгованості позивача становить 15 880,71 доларів США. Банк фактично збільшив обсяг зобов'язань ОСОБА_1, що є порушенням вимог чинного законодавства.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» задоволено, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 126 грн 17 коп.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що обчислюючи залишок заборгованості шляхом віднімання від тіла кредиту коштів, внесених позичальником на виконання умов Кредитного договору, суд першої інстанції в порушення вимог чинного законодавства та умов Кредитного договору не врахував обов'язку позичальника щодо сплати процентів за кредитом, а також встановлення черговості розподілу грошових коштів, внесених позичальником відповідно до порядку, передбаченого пунктом 3.1.7 Кредитного договору, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

У вересні 2016 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Рішення суду ухвалено на основі неповно і не всебічно з'ясованих обставин, не містить вичерпних висновків. ОСОБА_1 здійснював погашення кредиту щомісячно до ПАТ «Сведбанк», а після отримання повідомлень про відступлення права вимоги - до ПАТ «Альфа-Банк». На спростування доводів, викладених у позові, відповідачем не було надано первинних документів та розрахунку кредитної заборгованості. Надані ОСОБА_1 квитанції про сплату кредиту підтверджують повну сплату сукупної заборгованості та процентів шляхом внесення щомісячних платежів відповідно до графіка погашення кредиту.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 15 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 березня 2018 року справу № 761/24381/13-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 02 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1, було укладено Кредитний договір, згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 74 тис. доларів США під 11,9 % річних на строк до 01 липня 2038 року.

17 липня 2009 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про внесення змін і доповнень № 1 до Кредитного договору, за умовами якого сторони домовилися про те, що на дату укладення цього договору розмір строкової заборгованості за кредитом становить 71 527 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

З метою належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань 18 червня 2009 року між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язалася перед банком відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед банком за Кредитним договором у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Кредитнимдоговором 02 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 41,1 кв.м, житловою площею 19,4 кв.м, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. 02 липня 2008 року за реєстровим № 17210 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 02 липня 2008 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

05 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» повідомило ОСОБА_1 про відступлення права вимоги за Кредитним договором, Договором поруки та Іпотечним договором ПАТ «Альфа-Банк» з 15 червня 2012 року. Згідно з указаним повідомленням суми, що підлягали сплаті, строки їх сплати чи обсяг прав та обов'язків за укладеними договорами не змінилися. ОСОБА_1 також було повідомлено реквізити для погашення кредитної заборгованості.

Згідно з розрахунком заборгованості за Кредитним договором, наданим ПАТ «Альфа-Банк», кредитна заборгованість ОСОБА_1 станом на 25 липня 2013 року становить 70 043, 37 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахування викладеного правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні і суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежної від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог чи відмову в їх задоволенні.

Згідно з частиною третьою статті 10, частинами другою, третьою статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Апеляційним судом встановлено, що звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначив про фактичне збільшення ПАТ «Альфа-Банк» обсягу його зобов'язань за Кредитним договором, проте не надав доказів на підтвердження викладених у позові обставин.

Згідно з висновком судово-економічної експертизи від 21 жовтня 2014 року № 8633/14-45, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз на виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 26 червня 2014 року, у зв'язку з відсутністю інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, не зазначенням загальної сукупної вартості кредиту, відсутністю графіків платежів у розрізі сум погашення основного боргу (по тілу кредиту), сплати процентів за користування кредитом, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом та загальної сукупної вартості кредиту у Кредитному договорі та Договорах про внесення змін і доповнень від 17 липня 2009 року № 1 та № 2 до нього не видається за можливе документально підтвердити «Чи відповідає наявний розрахунок заборгованості ОСОБА_1 (по сплаті процентів за кредит та погашення основної суми боргу) перед ПАТ «Альфа-Банк» станом на 10 квітня 2014 року умовам укладеного Кредитного договору розрахунковим документам щодо погашення кредиту за цим Кредитним договором», а також розрахунок заборгованості ОСОБА_1 (по сплаті процентів за кредит та погашення основної суми боргу) перед ПАТ «Альфа-Банк» за Кредитним договором та Договором про внесення змін і доповнень від 17 липня 2009 року № 1 до нього станом на 10 квітня 2014 року. Документально підтвердити «Чи відповідає метод нарахування банком процентів за Кредитним договором вимогам Положення про кредитування ПАТ «Альфа-Банк» не видається за можливе у зв'язку з відсутністю в матеріалах справи та не наданням на клопотання експерта Положення про кредитування ПАТ «Альфа-Банк», а також графіків платежів, у тому числі у розрізі сум погашення основного боргу (тіло кредиту) та сплати процентів за користування кредитом за кожним платіжним періодом (10 числа кожного місяця). У додатку № 1 до цього висновку наведений Графік погашення заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором, згідно з яким заборгованість за кредитом становить 207 478,48 доларів США, з яких: борг за тілом кредиту - 74 тис. доларів США; нараховані відсотки за користування кредитом - 133 478,48 доларів США. У додатку № 2 до цього висновку наведений Графік погашення заборгованості ОСОБА_1 за Договором про внесення змін і доповнень від 17 липня 2009 року до Кредитного договору, згідно з яким заборгованість становить 254 436,37 доларів США, з яких: борг за тілом кредиту - 71 528 доларів США; нараховані відсотки за користування кредитом - 182 908,37 доларів США. Отже, здорожчання кредиту при сплаті заборгованості шляхом ануїтетних платежів у порівнянні зі сплатою заборгованості шляхом диференційованих платежів за нарахованими відсотками становить 49 429,89 доларів США.

Вказаним висновком експертизи не підтверджено збільшення відповідачем розміру заборгованості за Кредитним договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на час укладення додаткової угоди № 1 до Кредитного договору, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному

ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно з вищенаведеним пунктом 1.3 Кредитного договору, з урахуванням Договору про внесення змін і доповнень до нього від 17 липня 2009 року № 1 та Додаткової угоди від 01 вересня 2010 року № 1, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

Пунктом 3.2 Кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом, на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом, починаючи з дати видачі кредиту до моменту його повернення.

Проценти за користування кредитом підлягають сплаті позичальником через касу банку на рахунок нарахованих відсотків щомісяця у період з 01 по 10 число включно, за попередній календарний місяць; проценти, нараховані за останній календарний місяць фактичного користування кредитом, сплачуються позичальником одночасно з погашенням кредиту (пункт 3.3 Кредитного договору).

Згідно з пунктом 3.1.1 Договору про внесення змін та доповнень від 17 липня 2009 року № 1 до Кредитного договору, починаючи з 10 вересня 2009 року позичальник здійснює погашення кредиту та процентів за період користування кредитом, нарахованих на підставі пункту 3.2 цього Договору шляхом здійснення фіксованих платежів у чітко встановлений цим договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення Кредитного договору. До настання терміну, вказаного в абзаці першому цього підпункту, позичальник сплачує фактично нараховані відсотки за період користування кредитом не пізніше 10 числа наступного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем укладення цього Договору.

Пунктом 3.1.7 Договору про внесення змін та доповнень від 17 липня 2009 року № 1 до Кредитного договору передбачено, що при здійсненні платежу, в тому числі платежу у неповній сумі або у випадку наявності простроченої заборгованості за платежами, а також у випадку направлення позичальником коштів для часткового дострокового погашення кредиту, позичальник доручає банку перерахувати кошти з рахунку № 2620 на відповідні рахунки у наступній черговості: для сплати прострочених процентів (в тому числі нарахованих на суму простроченої заборгованості за кредитом); для погашення простроченої заборгованості за кредитом; для сплати нарахованих процентів, строк сплати яких настав, у повній сумі; для погашення заборгованості за кредитом, строк сплати якої настав; для сплати штрафів і пені за цим договором (якщо такі мають місце); для погашення заборгованості за кредитом, строк сплати якої не настав.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що умовами Кредитного договору і Договору про внесення змін та доповнень від 17 липня 2009 року № 1 до Кредитного договору сторони встановили обов'язок позичальника щодо сплати процентів за користування кредитом, визначили тип процентної ставки та порядок їх сплати, тому позичальник зобов'язаний сплатити, крім заборгованості за тілом кредиту, проценти за користування грошовими коштами відповідно до пунктів 1.3, 3.1.1, 3.1.7 цього договору. Доводи ОСОБА_1 про порушення ПАТ «Альфа-Банк» статей 514, 1054 ЦК України є недоведеними.

Вимоги позивача про встановлення йому залишку заборгованості у розмірі, визначеному ним шляхом віднімання від отриманого у банку тіла кредиту загальної суми внесених ним на погашення кредиту коштів, не відповідає положенням вищенаведених норм матеріального права і умовам Кредитного договору.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги адвоката ОСОБА_2 про те, що рішення апеляційного суду не містить вичерпних висновків, а позивач здійснював погашення кредиту належним чином та своєчасно, не заслуговують на увагу та спростовуються висновком судово-економічної експертизи від 21 жовтня 2014 року № 8633/14-45, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, яким не було встановлено збільшення відповідачем розміру заборгованості за Кредитним договором.

Обставини справи встановлені апеляційним судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик