Справа № 712/879/2012
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2018 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

при секретарі Павлюх Л.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5, засновника і видавця газети «Трибуна» - ТОВ «Вітас» про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до ОСОБА_5, засновника і видавця газети «Трибуна» - ТОВ «Вітас» про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказує, що в газеті «Трибуна» в №6 (735) за 19 лютого 2011 року він прочитав статтю під назвою «Оноківський гамбіт», надруковану кореспондентом ОСОБА_6, який крім іншого наводить записаний текст інтервю з головою Оноківської сільської ради ОСОБА_2 У вказаній статті журналіст описує коментар ОСОБА_2 з приводу його звернення до редакції газети «Трибуна» наступним чином : ОСОБА_2 стверджував, що афганець ОСОБА_4 взагалі не воював, а купив собі посвідчення інваліда за дві тисячі доларів. ОСОБА_7 ОСОБА_6 наводить цитату інтервю ОСОБА_8 «Був такий міністр охорони здоровя України ОСОБА_9. То - його дядя, ОСОБА_4. Так він навів туди на його дачу бандитів і вони ограбили ОСОБА_9». Вказує, що наведений коментар сільського очільника щодо нього є відповіддю на небажання односельців маритися з його авторитетами, методами роботи в раді, та бажання викрити зміст і суть його незаконних оборудок, відповіддю на звернення в компетентні органи, яким законом доручено викриття порушень законодавства і злочинів. Стверджує, що в дійсності він був учасником бойових дій в Афганістані, та в результаті поранення отриманого під час виконання інтернаціонального обовязку, є інвалідом війни третьої групи.

Зазначає, що після того, як прочитав публікацію в нього різко піднявся артеріальний тиск, виникло крайнє роздратування, невроз зі значними наслідками та інше. Друзі та родичі, що навідували його розпитували про правдивість слів ОСОБА_8 та приводи його тверджень. Деякі односельчани підозріло випитували, як йому вдалося придбати документи та виготовити посвідчення бойових дій і інваліда війни, тобто умисне розповсюдження неправдивих відомостей про нього має певний результат, що принижує його гідність і репутацію.

Під час розгляду справи позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог від 03.04.2018 року, згідно якої просив суд: стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму спричиненої моральної шкоди в сумі 15000,00 грн.; зобовязати засновника і видавця газети «Трибуна» - ТОВ «Вітас» надрукувати та опублікувати в газеті «Трибуна» на тій же сторінці де була опублікована стаття «Оноківський гамбіт» спростування наступного змісту «Редакція газети «Трибуна» приносить вибачення ОСОБА_4, та інформує, що в №6 (735) від 19 лютого 2011 року газети «Трибуна» в статті «Оноківський гамбіт» опублікованої зі слів ОСОБА_2 подана неправдива інформація, щодо ОСОБА_4Ю.».

В судовому засіданні представник позивач уточнені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, звернулися до суду із заявою про застосування строків позовної давності.

Відповідач засновник і видавець газети «Трибуна» - ТОВ «Вітас» в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. надходило.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що в газеті «Трибуна» №6 (735) від 19.02.2011 року опубліковано статтю під назвою «Оноківський гамбіт» У вказаній статті зазначено, що «афганець ОСОБА_10 взагалі не воював, купив собі посвідчення інваліда війни за 2000,00 дол. США»; «Був такий міністр охорони здоровя України ОСОБА_9. То його дядя, ОСОБА_4. Так він навів туди на його дачу бандитів і вони ограбили ОСОБА_9».

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28).

Також, згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Частиною 1 статті 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплено право на вільне вираження своїх поглядів.

Разом з тим, ст. 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

За правилами статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Зміст права на ділову репутацію полягає в можливості правомочної особи претендувати на те, щоб репутація про неї складалась на підставі достовірного сприйняття третіми особами її поведінки і щоб суспільна моральна оцінка відповідала дійсності виконуваних нею вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики.

Відповідно до вимог частин третьої і четвертої статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Згідно з розясненнями, наданими у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування їх у пресі, передання по радіо, телебаченню, використання інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших телекомунікаційних засобів зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Судом встановлено, що поширена інформація у спірній статті стосується саме позивача і мало місце доведення такої інформації до відома багатьох осіб.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_4 був учасником бойових дій Афганістані, що стверджується копією посвідчення учасника бойових дій серія АА №359985 виданого 11.09.2006 року та під час служби отримав осколочне поранення, внаслідок чого є інвалідом третьої групи, що стверджується копією посвідчення інваліда війни серія Є №101966 виданого 11.09.2008 року та даними виписки із історії Хвороби №431 Обласного госпіталя інваліда війни та учаників аварії на Чорнобильській АЕС.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1 передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

Згідно наявних в матеріалах справи пояснень по справі, слідує, що автор статті розміщеної в газеті «Трибуна» під назвою «Оноківський гамбіт» від19.02.2011 року ОСОБА_6 надав такі пояснення: «Під час нашої розмови про Мигальницього, ОСОБА_2 наговорив чимало речей, які явно пахли наклепом. Наприклад, це стосується твердження ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_4 взагалі не воював і купив собі посвідчення учасника війни за 2 тисячі доларів». ОСОБА_7 йде пряма мова ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_4 навів злодіїв на дачу свого високопоставленого дяді. У звязку з чим наголошує, що усі висловлені про ОСОБА_4 у матеріалах справи думки належать не редакції , а пану ОСОБА_2, відповідно опубліковані як пряма мова того ж ОСОБА_2.

Відповідачем ОСОБА_2 не було представлено жодного доказу в підтвердження достовірності поширеної щодо позивача інформації, на підставі чого суд вважає, що зазначена вище інформація про позивача, що викладена у спірній статті, не відповідає дійсності.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Частиною 4, 7 ст.277ЦК України встановлено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до абзацу другого п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України№1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суд ухвалює рішення про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні, за необхідності, суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо).

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

За таких підстав суд вважає за необхідне зобовязати відповідача засновника і видавця газети «Трибуна» - ТОВ «Вітас» не пізніше, ніж через 10 днів після вступу рішення суду в законну силу надрукувати та опублікувати в газеті «Трибуна» на тій же сторінці де була опублікована стаття «Оноківський гамбіт» спростування наступного змісту «Редакція газети «Трибуна» приносить вибачення ОСОБА_4, та інформує, що в №6 (735) від 19 лютого 2011 року газети «Трибуна» в статті «Оноківський гамбіт» опублікованої зі слів ОСОБА_2 подана неправдива інформація, щодо ОСОБА_4Ю.»

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності; 4) у зв'язку з недоліками проданого; 5) про розірвання договору дарування; 6) у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти; 7) про оскарження дій виконавця заповіту.

Згідно ч. 1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 23 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому згідно з пунктом 1 частини першої статті 268 ЦК позовна давність на них не поширюється, крім випадків, встановлених законом, зокрема пунктом 2 частини другої статті 258 ЦК і статтею 37 Закону про пресу.

Підстав для застосування строку позовної давності суд не вбачає, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду в межах строку, передбаченого законом для захисту своїх прав.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації та приниженням ділової репутації, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 4 ч. 2 цієї статті закону моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі.

Як розяснено у п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ. Моральна шкода може полягати зокрема: у приниженні честі, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя. При визначенні моральної шкоди суд зясовує чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, чи знаходяться дії відповідача в причинному звязку з наслідками, що настали.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер, ступінь і тривалість моральних страждань та переживань позивача, негативні наслідки, які настали для нього в результаті дій відповідача, час який необхідний позивачу для відновлення попереднього стану, особу позивача, який був учасником бойових дій в Афганістані, є інвалідом війни, а також характер публікації. Тому, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, встановлених обставин у справі, а також заявлений позивачем розмір грошового відшкодування заподіяної моральної шкоди, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 15000,00 грн. заподіяної моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 3, 28, 32, 34, 68 Конституції України, ст.ст. 12, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 352 ЦПК України, ст.ст. 23, 277, 297, 299 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Законом України «Про інформацію» суд,-

В И Р І Ш И В:

Уточнену позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5, засновника і видавця газети «Трибуна» - ТОВ «Вітас» про відшкодування моральної шкоди - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_4 (мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2) суму спричиненої моральної шкоди в сумі 15000,00 (пятнадцять тисяч гривень 00 коп.) грн.

Зобовязати засновника і видавця газети «Трибуна» - ТОВ «Вітас» не пізніше, ніж через 10 днів після вступу рішення суду в законну силу надрукувати та опублікувати в газеті «Трибуна» на тій же сторінці де була опублікована стаття «Оноківський гамбіт» спростування наступного змісту «Редакція газети «Трибуна» приносить вибачення ОСОБА_4, та інформує, що в №6 (735) від 19 лютого 2011 року газети «Трибуна» в статті «Оноківський гамбіт» опублікованої зі слів ОСОБА_2 подана неправдива інформація, щодо ОСОБА_4Ю.»

Стягнути з ОСОБА_2 (мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь держави 325 грн. судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_7