Єдиний унікальний номер 235/5768/17 Номер провадження 22-ц/775/484/2018
Головуючий у 1 інстанції Величко О.В. Єдиний унікальний номер 235/5768/17
доповідач Новосьолова Г.Г. Номер провадження 22-ц/775/484/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2018 року м.Бахмут

справа 235/5768/17 провадження 22-ц/775/484/2018

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Новосьолової Г.Г.,

суддів: Новосядлої В.М., Хейло Я.В.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 січня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку власності у спільному майні, стягнення грошової компенсації (суддя 1 інстанції Величко О.В., рішення ухвалено 09 січня 2018 року у приміщенні суду м. Покровську Донецької області),

ВСТАНОВИВ:

03 листопада 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку власності у спільному майні, стягнення грошової компенсації.

Позовна заява мотивована тим, що вона та відповідачка ОСОБА_2 є власниками домоволодіння АДРЕСА_1. Вона є власником ? частини житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 травня 2000 року та рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 червня 2009 року. Власником іншої частини цього ж будинку є ОСОБА_2 згідно договору дарування від 13 квітня 2010 року.

Будинок розташований на земельній ділянці державного фонду розміром 0,1 га. Загальна площа будинку 61,4 кв.м., житлова 41,3 кв.м. Будинок має чотири житлові кімнати розмірами 12,5 кв.м., 7,1 кв.м., 5,7 кв.м., 16 кв.м., кухню 6,2 кв.м., комору 1,6 кв.м., коридор 8,8 кв.м., кладову 3,8 кв.м. Крім того, до складу домоволодіння входить погріб, веранда, 5 сараїв, вбиральня, вимощення, колодязь, огорожа, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок.

28 квітня 2010 року вона звернулась до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності. 08 листопада 2010 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду, яке набрало законної сили 11 січня 2010 року, у задоволені позовних вимог було відмовлено, оскільки житловий будинок поділу у натурі не підлягає, тому що суперечить будівельним нормам.

Оскільки виділення в натурі її частки неможливо, вона вирішила вселитися на свою частку житлового будинку, але зіткнулась з перешкоджаннями зі сторони відповдачки. Відповідачка ображала її, наносила тілесні ушкодження, тому вона неодноразово зверталась із заявами до правоохоронних органів з приводу перешкоджання її проживання у спільному будинку. У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 перешкоджала її вселенню, вона вимушена була звернутися до суду. 23 вересня 2013 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду, яке набрало законної сили 04 жовтня 2013 року, ОСОБА_4 було заборонено перешкоджати вселенню та проживанню позивачки у спірному житловому будинку. Судом був виданий виконавчий лист, який був спрямований на виконання до відділу державної виконавчої служби. Відповідачка була письмово зобов'язана державним виконавцем не чинити перешкод позивачки із вселення в спірний будинок, а також була попереджена про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду. 29 серпня 2016 року вона отримала копію постанови про закінчення виконавчого провадження від 14 квітня 2016 року, де було зазначено про виконання вимог зазначених у виконавчому листі. Але, позивачка так і не вселилася у спірний будинок, оскільки відповідачка до теперішнього часу перешкоджає їй в цьому. 05 жовтня 2016 року надійшло повідомлення за підписом начальника відділу поліції проте, що 12 квітня 2016 року зареєстроване кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.382 КК України за фактом невиконання рішення суду ОСОБА_2 в частині заборони перешкоджати вселенню та проживанню позивачки у житловому будинку АДРЕСА_1, 19 травня 2016 року на підставі ст..284 ч.1 п.2 КК України було закрито. Вказані обставини змусили позивачку звернутися до суду про видачу виконавчого листа про вселення та заборони перешкоджати проживанню для захисту її прав. Проте, отримавши виконавчий лист не має можливості звернутися до держаного виконавця, оскільки повинна внести авансовий внесок у розмірі одного мінімального розміру заробітної у сумі 3200 гривень. Відповідно до ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частина є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Згідно висновку експерта від 30 жовтня 2017 року ринкова вартість спірного домоволодіння складає 96 100 гривень. Оскільки виділ належної позивачки частки із домоволодіння технічно неможливий, спільне користування домоволодінням з відповідачем також неможливе, а відповідачка використовує будинок повністю, позивачка не може в повній мірі розпоряджатися своїм майном, тому просила:

- стягнути на її користь 48 050 гривень компенсації вартості ? частки вказаного спірного домоволодіння;

- право на частку у праві спільної часткової власності на ? частку домоволодіння припинити з дня отримання позивачкою грошової компенсації та визнати з цієї дати за ОСОБА_2 право власності на ? частину спірного домоволодіння, яке належало позивачки.

09 січня 2018 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку власності у спільному майні, стягнення грошової компенсації, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами склалися неприязні стосунки з приводу користування спірним житловим будинком, проте доказів щодо вчинення відповідачкою перешкод позивачці у користуванні спірним житловим будинком після ухвалення рішення суду від 23 вересня 2013 року та отримання позивачкою дублікату виконавчого листа № 235/3858/13ц про заборону ОСОБА_2 перешкоджати вселенню та проживанню ОСОБА_1 у житловий будинок АДРЕСА_1 суду не надано. Враховуючи той факт, що виділ частки позивачки із нерухомого майна є неможливим, позивачка по справі має житло, в якому мешкає з 1977 року, доказів щодо сплати відповідачкою на користь позивачки матеріальної компенсації за користування її часткою житлового будинку, судом не встановлено, відповідачка по справі не працює, перебуває на обліку в Покровському МЦЗ з 22 червня 2017 року, а отже не має матеріальної можливості сплатити позивачці компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно, оскільки це становитиме для неї надмірний тягар.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, а також не повне з'ясування обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не звернув уваги на той факт, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 23 вересня 2013 року, відповідачці заборонено перешкоджати позивачці вселенню та проживанню у житловому будинку № 46 по вул. Сергія Лазо у м. Покровськ Донецької області. 29 серпня 2016 року вона отримала постанову про закінчення виконавчого провадження від 14 квітня 2016 року, в якій встановлено, що вимоги виконавчого документа виконані в повному обсязі. Однак це не відповідає дійсності. До теперішнього моменту ОСОБА_2 так і не дозволила їй вселитись і продовжує перешкоджати її вселенню та проживанню у спірному будинку, половина якого належіть позивачці на праві сумісної часткової власності. Виділення в натурі частки ? спірного будинку неможливо, що підтверджується рішення суду від 08 листопада 2010 року, вселитися та проживати апелянт також не може. Судом зазначено, що вона мешкає з 1977 року у квартирі у м. Мирноград, але на її думку це до справи не відноситься. У суді першої інстанції позивачка не наголошувала на стані здоров'я, проте звертає увагу на той факт, що згідно висновку медичного центру ТОВ «ПРОФСЕРВИС -СХІД» від 05 лютого 2018 року їй рекомендовано оперативно втручання, вартість операції на одне око складає 11 050 гривень. Тому, просить медичні документи: висновок та квитанцію приблизної вартості операції прийняти як додаткові докази, оскільки не мала раніше їх надати у зв'язку багатою черговістю у медичному центрі. Оскільки відповідачка ОСОБА_2 працездатного віку, то сплата грошової компенсації не буде для неї тягарем, оскільки в наш час людина може без обмежень взяти кредит у любій установі банку.

До апеляційного суду Донецької області, ОСОБА_2, був надісланий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1

Відзив мотивований тим, що твердження позивача ОСОБА_1 про навмисне не працевлаштування є необґрунтованими, оскільки вона втратила роботу з незалежних від неї причин, а тому звернулась до державного центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні. Вона прийнята на облік як безробітна та отримує допомогу у сумі 1300 гривень щомісячно. Нею позивачці не чиняться ніякі перешкоди у в її вселенні у спірний будинок та проживанні у ньому, всі наведені нею аргументи не підкріплені доказами. Позивач є її рідною тіткою, спірний будинок належав її дідусеві і був прийнятий у рівних долях позивачкою та матір'ю відповідачки (рідною сестрою позивачки). В подальшому її матір ОСОБА_6 подарувала частку відповідачки. Позивач є дуже емоційною людиною, має складний характер, з нею не можливо ні про що домовитися мирно, у зв'язку з чим між ними склалися неприязні стосунки. Позивач не бажаючи проживати у спірному будинку, виставляє ситуацію так, нібито саме відповідачка їй в цьому заважає. Вона постійно приходить влаштовує сварки, ображає, псує її майно. Вона ніколи не перешкоджала і не перешкоджає позивачці проживати у спірному будинку, тому що знає, що вона такий же співвласник, як і вона. Проте, виплатити їй витребувану суму компенсації вона не має можливості, оскільки матеріально не спроможна. Рішення суду першої інстанції вважає законним, оскільки з'ясовано що за своїм матеріальним станом вона не має реальної можливості сплатити позивачу грошову компенсацію, і покладання судом такого обов'язку призведе до звернення стягнення на спірний будинок і примусовий його продаж, але він є єдиним житлом, де фактично зареєстровані та проживають відповідачка та її малолітня дитина: син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі викладеного просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони у судове засідання апеляційної інстанції не з'явились, були повідомлені належним чином, про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.119-120).

До апеляційного суду від позивачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с.133,137).

Відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційний інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи.

24 травня 2000 року відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Першої красноармійської державно-нотаріальної контори Кудіновою В.І., спадкоємцем майна ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, належить в рівних долях кожній: ОСОБА_1, ОСОБА_6 по 1/3 частині. На 1/3 долю свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_10 - сина померлого залишилася відкритою. Спадкове майно складається із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними побудовами (а.с.19).

25 червня 2009 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області визнано за: ОСОБА_6, ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину за кожною, житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (а.с.20).

Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована з 1977 року та проживає за адресою: АДРЕСА_2, про що свідчить відмітка у паспорті ( а. с. 3).

Вона є пенсіонеркою та знаходиться на обліку в УПФУ у м. Мирнограді (Димитрові) Донецької області, що підтверджується пенсійним посвідченням та довідкою з УПФУ ( а. с. 4, 6).

Відповідачка по справі ОСОБА_2 проживає у спірному житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

08 листопада 2010 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_1, що перебуває у спільній часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовлено, у зв'язку з неможливість поділити нерухоме майно в натурі, оскільки це буде суперечити будівельним нормам (а.с.18).

23 вересня 2013 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про заборону дій, які перешкоджають користуванню власністю задоволені. Заборонено ОСОБА_2 перешкоджати вселенню та проживанню ОСОБА_1 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16-17).

22 вересня 2016 року ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області видано дублікат виконавчого листа про заборону ОСОБА_2 перешкоджати вселенню та проживанню ОСОБА_1 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15).

Згідно звіту про незалежну експертну оцінку вартості нерухомого майна від 30 жовтня 2017 року, ринкова вартість об'єкта оцінки - житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, становить 96100 грн. ( а. с. 26).

В судовому засіданні суду першої інстанції було встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки з приводу користування спірним житловим приміщенням - домоволодінням, що розташоване за адресою: Красноармійську Донецької області по вул. С.Лазо ( Поповича) , 46, що підтверджується поясненнями позивачки та відповідачки.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з вимог ст.364 ЦК України та зазначив, що між сторонами склалися неприязні стосунки з приводу користування спірним житловим будинком, проте доказів щодо вчинення відповідачкою перешкод позивачці у користуванні спірним житловим будинком після ухвалення рішення суду від 23 вересня 2013 року та отримання позивачкою дублікату виконавчого листа № 235/3858/13ц про заборону ОСОБА_2 перешкоджати вселенню та проживанню ОСОБА_1 у житловий будинок АДРЕСА_1, суду не надано. Враховуючи, що виділ частки позивачки із нерухомого майна є неможливим, позивачка по справі має житло, в якому мешкає з 1977 року, доказів щодо сплати відповідачкою на користь позивачки матеріальної компенсації за користування її часткою житлового будинку, судом не встановлено, відповідачка по справі не працює, перебуває на обліку в Покровському МЦЗ з 22 червня 2017 року, та у зв'язку з чим не має матеріальної можливості сплатити позивачці компенсацію в рахунок визнання за неї права власності на спільне майно, оскільки це становитиме для неї надмірний тягар та може привести до несприятливих наслідків, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв'язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з урахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року (справа № 6-2925 цс15).

Судом встановлено, що згідно з рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2010 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_1, що перебуває у спільній часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовлено, у зв'язку з неможливість поділити нерухоме майно в натурі, оскільки це буде суперечити будівельним нормам (а.с.18).

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 не працює, відповідно до довідки Покровського міського центру зайнятості вона зареєстрована як безробітна в Покровському МЦЗ з 22 червня 2017 року та отримує щомісячно грошову допомогу: у червні 2017 року - 88,34 гривень, у липні 2017 року - 1369,32 гривень, у серпні 2017 року - 1369,32 гривень, у вересні 2017 року - 1319,14 гривень, у жовтні 2017 року - 1279,99 гривень, зареєстрована та мешкає з малолітньою дитиною: сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у спірному будинку, а тому не має коштів на сплату позивачці як співвласнику компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної часткової власності житлового будинку (а.с.49).

Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, зроблені з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, з врахуванням інтересів обох сторін. Оскільки стягнення з відповідача компенсації у рахунок вартості 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 суперечитиме інтересам ОСОБА_12, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Довід апеляційної скарги проте, що у суді першої інстанції позивачка не наголошувала на стані здоров'я, але згідно висновку медичного центру ТОВ «ПРОФСЕРВИС -СХІД» від 05 лютого 2018 року їй рекомендовано оперативно втручання, вартість операції на одне око складає 11 050 гривень. Тому, звертаючись до суду з даним позовом вона має намір витратити їх на лікування, при цьому просить медичні документи: висновок та квитанцію приблизної вартості операції прийняти як додаткові докази, оскільки не мала раніше їх надати у зв'язку багатої черговості у медичний центр безпідставним.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ч.6 ст.367 ЦПК України в сулі апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Надані суду апеляційної інстанції додаткові докази: висновок та квитанцію приблизної вартості операції (від 05 лютого 2018 року), суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки вони подані поза межами рішення суду першої інстанції (від 09 січня 2018 року), позивачка не надала доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Крім того, зазначені докази не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з вищенаведених норм матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку і строки, визначені статтями 389, 390 ЦПК України.

Головуючий Новосьолова Г.Г.

Судді Новосядла В.М.

Хейло Я.В.