Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 509/327/17-ц

провадження № 61-11736св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В.В., Штелик С. П.,

учасники справи:

заявник - головний державний виконавець Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Колечко Дмитро Миколайович,

боржник - ОСОБА_5,

стягувач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу головного державного виконавця Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області КолечкаДмитра Миколайовича на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2017 року у складі колегії суддів: Станкевича В. А., Цюри Т. В., Сидоренко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2017 року головний державний виконавець Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Колечко Д. М. (далі - головний державний виконавець Колечко Д. М.) звернувся до суду з поданням, в якому зазначав, що в згаданому відділі державної виконавчої служби на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист по справі № 2-1091/09, виданий Іллічівським міським судом Одеської області 30 липня 2009 року, про солідарне стягнення з боржників ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», заборгованості за кредитним договором у сумі 1 608 035,59 грн.

У зв'язку з непогашенням заборгованості та ухиленням боржника від виконання рішення суду державний виконавець просив вирішити питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_5, яке не зареєстровано в установленому законом порядку, земельну ділянку площею 0,1076 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться в АДРЕСА_1, на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 156,7 кв.м, житловою площею 93,3 кв.м.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 січня 2017 року в задоволенні зазначеного подання відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні подання, суд виходив з того, що державний виконавець не довів, що боржник ОСОБА_5умисно ухиляється від виконання покладених на нього зобов'язань та не зазначив, в чому саме полягає таке ухилення.

Також ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державний виконавець не надав суду жодних документальних доказів того, що боржнику ОСОБА_5 взагалі відомо про існуюче відкрите виконавче провадження, та доказів отримання ним копії постанови про відкриття виконавчого провадження разом зі всіма документами, надання йому строку на добровільне виконання рішення суду та добровільне виконання обов'язку щодо сплати боргу чи документальні докази його відмови сплати боргу.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2017 року апеляційну скаргу головного державного виконавця Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області КолечкаД.М. задоволено частково. Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 січня 2017 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою в задоволенні подання головного державного виконавця Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_5 відмовлено з інших підстав.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що право власності боржника на нерухоме майно, на яке державний виконавець просив звернути стягнення, не зареєстроване у встановленому законом порядку, а тому відсутні законні підстави для прийняття рішення про звернення стягнення на таке майно.

Крім того, в ухвалі апеляційного суду з посиланням на частину першу статті 33 та статтю 39 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що належна ОСОБА_5 земельна ділянка, на яку просить звернути стягнення державний виконавець, є предметом іпотеки і тільки іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

23 червня 2017 року головний державний виконавець Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Колечко Д. М. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови в задоволенні його подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_5 та постановити в цій частині нову ухвалу, якою подання задовольнити в повному обсязі, та вирішити питання судового збору.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на допущені судом першої інстанції порушення, що полягають у неповідомленні державного виконавця про дату та час розгляду його подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника.

Також у касаційній скарзі державний виконавець посилався на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховані приписи частини другої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якими, разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. Відсутність рішення суду про звернення стягнення на належну боржнику земельну ділянку, право власності на яку не зареєстроване у встановленому законом порядку, унеможливить звернення стягнення на належний боржнику житловий будинок та ускладнить виконання рішення суду, яке набрало законної сили ще 06 липня 2009 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до матеріалів справи в Чорноморському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист по справі № 2-1091/09, виданий 30 липня 2009 року Іллічівським міським судом Одеської області, про солідарне стягнення з боржників ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором у сумі 1 608 035,59 грн (а. с. 6, 7).

На підставі договорів купівлі-продажу, укладених 15 січня 2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, ОСОБА_5 належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований на АДРЕСА_1, а також прилегла до цього будинку земельна ділянка площею 0,1076 га, кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с. 14, 15).

Право власності на зазначений житловий будинок ОСОБА_5 зареєстрував у встановленому законом порядку, а право власності на земельну ділянку не зареєстровано (а. с. 17).

Згадані об'єкти нерухомості є також предметами іпотеки згідно з іпотечним договором, укладеним 15 січня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_5 з метою забезпечення належного виконання зобов'язання за договором про іпотечний кредит (а.с. 10-13).

В пункті 1.2 іпотечного договору зазначено, що право набуття іпотекодавцем, яким є ОСОБА_5, земельної ділянки в майбутньому підтверджується зазначеним договором купівлі-продажу.

09 листопада 2016 року постановою державного виконавця описано та накладено арешт на належні ОСОБА_5 будинок та земельну ділянку (а.с. 19).

У зв'язку з непогашенням боржником заборгованості та його ухиленням від виконання рішення суду державний виконавець звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на належну йому, але не зареєстровану в установленому законом порядку земельну ділянку.

Відповідно до положень статті 377 ЦПК України 2004 року питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

З матеріалів справи вбачається, що з дотриманням окремих положень наведеної норми суд першої інстанції розглянув подання головного державного виконавця Колечка Д. М. про звернення стягнення на земельну ділянку ОСОБА_5 негайно, в день його надходження 30 січня 2017 року.

Водночас у порушення згаданої статті в іншій частині подання про звернення стягнення на незареєстроване в установленому порядку нерухоме майно боржника ОСОБА_5 розглянуто судом першої інстанції без участі державного виконавця. При цьому матеріали справи не містять доказів належного повідомлення державного виконавця про час, дату та місце розгляду такого подання.

Таким чином, суд першої інстанції, розглянувши подання головного державного виконавця Колечка Д. М. з порушенням порядку, встановленого статтею 377 ЦПК України 2004 року, порушив право державного виконавця на інформацію про розгляд його подання та на участь у судовому засіданні, що позбавило його можливості надати пояснення, висловити свої доводи та звернути увагу суду на ті аргументи, які могли бути важливими для правильного вирішення питання.

На цю обставину, крім інших, посилається державний виконавець в обґрунтуваннях своєї касаційної скарги.

Переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції на допущені місцевим судом порушення уваги не звернув, також припустився порушень - порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні подання державного виконавця, апеляційний суд виходив з того, що відсутні підстави для звернення стягнення на належну боржнику ОСОБА_5 земельну ділянку, оскільки право власності на неї не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Однак такий висновок не ґрунтується на нормах матеріального права, викладених у абзаці другому частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з яким у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно, та статті 377 ЦПК України 2004 року, якою передбачено порядок вирішенням судом такого питання.

Так, відповідно до статті 377 ЦК України 2004 року (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ) питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку», на яку посилається суд апеляційної інстанції в ухвалі, передбачено право, а не обов'язок іпотекодержателя (який в даному випадку є також стягувачем у виконавчому провадженні) задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та не позбавляє права державного виконавця звертатися до суду з поданням у порядку статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Положення цих норм свідчать також про помилковість висновків апеляційного суду про те, що іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням виключно шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, розглянувши подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_5 без участі державного виконавця та відмовивши у задоволенні цього подання з тієї підстави, що право власності боржника на нерухоме майно, земельну ділянку, не зареєстровано в установленому законом порядку, суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Крім того, апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, оскільки до спірних правовідносин застосував Закон України «Про іпотеку», який застосуванню не підлягав.

З огляду на викладене ухвали судів першої та апеляційної інстанцій не можуть вважатись законними і обґрунтованими, що є підставою для їх скасування. Однак Верховний Суд, скасовуючи ухвали цих судів, позбавлений можливості ухвалити своє рішення, оскільки під час касаційного перегляду справи виявлено обставини, які є підставою для направлення справи на новий розгляд.

У пункті 5 частини першої статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Відповідно до частини четвертої цієї статті справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, ураховуючи вимоги наведених норм ЦПК України та доводи касаційної скарги головного державного виконавця Колечка Д. М., Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для обов'язкового скасування ухвал судів першої та апеляційної інстанції. Оскільки порушення норм процесуального права при розгляді даної справи допущені судами обох інстанцій, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, чого головний державний виконавець Колечко Д. М. у своїй касаційній скарзі не просив, Верховний Суд керується положеннями частини третьої статті 400 ЦПК України та не обмежується вимогами касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу головного державного виконавця Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Колечка Дмитра Миколайовича задовольнити частково.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик