АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 642/1542/17 Головуючий суддя І інстанції Ольховський Є. Б.
Провадження № 22-ц/790/1156/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів палати у цивільних справах:

-головуючого судді-доповідача: Яцина В.Б.

-суддів колегії: Бурлака І.В., Бровченко І.О.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2017 року ку по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення частки у спільному майні особистою приватною власністю та розподіл майна подружжя,

встановив:

30 березня 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визначення частки у спільному майні особистою приватною власністю та розподіл майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 60.9 кв.м. була придбана на ім'я відповідачки за його особисті кошти крім доплати у сумі 52320 грн. яка була зроблена за спільні з відповідачкою сімейні кошти.

На підставі викладеного, ОСОБА_5 просив визнати особистою приватною власністю позивача 17/20 часток трикімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 60.9 кв.м. та 3/40 часток цієї квартири як частка у спільному майні подружжя. Просив стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 05 грудня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 17/20 часток квартири АДРЕСА_1 як особисту приватну власність. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 3/40 часток квартири АДРЕСА_1 як частку у спільному майні подружжя. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати у сумі 3328 грн.41 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що 17/20 часток спірної квартири (відповідно до частки особистих коштів позивача у вартості спірної квартири) є особистою приватною власністю позивача, а частка квартири 3/20 є спільною сумісною власністю подружжя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить його змінити та ухвалити нове рішення, за яким визнати за ОСОБА_5 право власності на ? квартири АДРЕСА_1 як його особисту приватну власність.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи. Обставини які суд вважав встановленими є недоведені, висновки суду не відповідають матеріалам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що 17/20 часток спірної квартири (відповідно до частки особистих коштів позивача у вартості спірної квартири) є особистою приватною власністю позивача, а частка квартири 3/20 є спільною сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 14 лютого 1998 року по 15 листопада 2016 року. Від шлюбу мають повнолітню доньку ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2016 року шлюб між сторонами розірваний.

17 грудня 2012 року в період шлюбу, відповідачкою було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 60,9 кв.м., житловою - 41.7 кв.м. за договором купівлі-продажу між відповідачем та ОСОБА_8, ОСОБА_9. ОСОБА_10 Вартість квартири на час придбання була визначена сторонами договору у розмірі 360 000 грн. Державна реєстрація права власності відповідача була здійснена КГІ «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25.12.2012 р. за реєстраційним № 34801213.

Спірна квартира вартістю 360 000 грн. була придбана за рахунок особистих коштів позивача у сумі у сумі 306 680,00 грн. та за рахунок спільних коштів подружжя у сумі 52 320.00 грн.

Факт витрачання позивачем власних коштів на придбання квартири доведений письмовою розпискою про отримання позивачем 17.12.2012 р. грошових коштів у сумі 306 680.00 грн. від ОСОБА_11 за договором купівлі-продажу іншої квартири АДРЕСА_2 у сумі 224 000,00 грн., та 82 680 грн. 00 коп. в якості компенсації за дизайнерський проект та будівельні матеріали, що відносяться до проданої ОСОБА_11 квартири.

Продаж позивачем належної йому на праві особистої приватної власності квартири за адресою: АДРЕСА_2 та придбання спірної квартири АДРЕСА_1 було вчинено в один день в межах однієї нотаріальної контори.

Квартира за адресою: АДРЕСА_2 належала позивачу на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною О.С. 05.09.2012 р. за № 1999 та зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 12.09.2012 р. за реєстраційним №10131673.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч положень вказаної норми цивільного процесуального права відповідач вказаних фактів належними, допустими і достатніми доказами не спростувала.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до. п. 24 вищевказаної постанови Пленуму не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них.

За правилами ч.3 ст. 368, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Оскільки таким чином судом першої інстанції відповідно до ст.89 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується, судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального праваі тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367,3 68, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-392 ЦПК України, та пунктом 8 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2017 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 10 квітня 2018 року.

Головуючий: В.Б. Яцина.

Судді: І.О. Бровченко.

І.В. Бурлака.