Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4671/15-ц Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 47 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №295/4671/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи-Житомирська міська рада, орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про визнання угоди недійсною та встановлення порядку користування земельною ділянкою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 травня 2018 року, постановлене під головуванням судді Лєдньова Д.М.,-

В С Т А Н О В ИВ :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що йому на праві приватної власності належить кв.АДРЕСА_1. Відповідачі є співвласниками вказаного домоволодіння, за яким закріплена земельна ділянка, площею 0,2972 га.

Позивач зазначає, що 6 травня 2004 року між співвласниками будинковолодіння укладено угоду про порядок користування вказаною земельною ділянкою. Дана угода була підписана відповідачами та його матір'ю ОСОБА_10, яка діяла від його імені, оскільки на той час він був неповнолітнім.

На думку позивача, угода про порядок користування земельною ділянкою не узгоджується з положеннями ст.17 Закону України "Про охорону дитинства" та ст.32 ЦК України, оскільки укладена за відсутності згоди органу опіки та піклування.

Окрім того, даною угодою порушуються його права, оскільки він позбавлений можливості користуватись сараєм, під яким розташована каналізаційна система, побудована сім'єю ОСОБА_4. Також останні влаштували вигрібну яму таким чином, що нечистоти зливаються на земельну ділянку, якою він користується.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги, просив визнати недійсною та скасувати угоду про порядок користування земельною ділянкою, укладену 6 травня 2004 року, та встановити порядок користування зазначеною земельною ділянкою.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 29 травня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зазначає, що суд залишив поза увагою ту обставину, що при проведенні судового експертного дослідження експерт виходив з того, що сім'я ОСОБА_4 проживає у квартирі №4 даного домоволодіння, що суперечить матеріалам справи, оскільки останні є власниками квартири №3.

Також при проведенні експертизи не врахований державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, який виданий на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, та договір оренди землі, укладений між ними та Житомирською міською радою.

Окрім того, суд не надав належної оцінки висновку експерта, який зазначив, що фактичний розмір земельної ділянки, якою він користується, є меншим від розміру земельної ділянки, пропорційно до належної йому частки у будинковолодінні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що при укладенні угоди про порядок користування вказаною земельною ділянкою не потрібна була згода органу опіки та піклування, оскільки ця угода не підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Окрім того, сам по собі факт відсутності згоди органу опіки та піклування не є безумовною підставою для визнання даного правочину недійсним, оскільки права позивача жодним чином не порушені. Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 не надав доказів того, що він має право власності або ж право користування вказаною земельною ділянкою.

Також звертає увагу суду на ту обставину, що позивач досяг повноліття через декілька місяців після укладення угоди про порядок користування земельною ділянкою. З моменту досягнення ним повноліття почався перебіг строку позовної давності, проте він звернувся до суду лише у березні 2015 року, тобто з порушенням визначеного ст.257 ЦК України строку.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу.

На думку представника ОСОБА_2, апеляційна скарга є безпідставною.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

В судовому засіданні встановлено, що позивачеві на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою житомирською державною нотаріальною конторою 19 липня 1996 року.

Відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках належить квартира №3 в даному будинковолодінні на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду виконкому Житомирської міської ради 8 липня 2002 року.

Наявний в матеріалах справи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно свідчить про те, що квартира №4, яка входить до складу цього домоволодіння, належить в рівних частках ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Власниками квартири АДРЕСА_3 є в рівних частках ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим відділом приватизації державного житлового фонду Житомирського міськвиконкому 9 вересня 1999 року.

Судом першої інстанції також встановлено, що частки співвласників у зазначеному домоволодінні становлять: ОСОБА_1 -7/100 ід.ч.; ОСОБА_2-20/300; ОСОБА_3-20/300; ОСОБА_4- 20/300; ОСОБА_5-10/300; ОСОБА_7-10/300; ОСОБА_6-10/300; ОСОБА_8-13/200; ОСОБА_11, спадщину після якої прийняла ОСОБА_9,- 13/200; виконкому Житомирської міської ради - 50/100.

Рішенням Житомирської міської ради від 31 серпня 2000 року №526 за домоволодінням закріплено земельну ділянку площею 0,2972 га.

14 листопада 2000 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виданий державний акт на право користування земельною ділянкою, площею 0,0297 га, розташованою по АДРЕСА_4, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

23 січня 2009 року між Житомирською міською радою та ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_7 укладений договір оренди земельної ділянки, площею 0,0580 га, яка розташована за вказаною адресою та призначена для ведення городництва.

Зміст листа начальника Управління регулювання земельних відносин Житомирської міської ради від 22 грудня 2006 року свідчить про те, що при передачі в користування земельної ділянки ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був врахований фактичний порядок користування земельною ділянкою, погоджений співвласниками будинковолодіння і завірений підписом начальника КВЖРЕП №1 15 червня 2000 року.

В судовому засіданні також встановлено, що 6 травня 2004 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_1 та ОСОБА_11 укладено угоду про порядок користування земельною ділянкою, площею 0,2972 га, яка розташована по АДРЕСА_4.

Рішеннями міської ради від 2 березня 2010 року №1205, від 18 серпня 2010 року №1328 та від 9 лютого 2012 року №311 співвласникам даного будинковолодіння, в тому числі й позивачеві, надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо виготовлення документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Як пояснили представники ОСОБА_1 та ОСОБА_2, на даний час технічна документація із землеустрою щодо права користування даною земельною ділянкою ОСОБА_1 та сім'єю ОСОБА_3, не виготовлена та не затверджена в установленому законом порядку.

Відповідно до положень ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 ЗК України).

Як встановлено в судовому засіданні, спірні правовідносини фактично виникли між позивачем та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з приводу користування сараєм "літ. В" та розташуванням останніми водопровідної мережі й вигрібної ями. Позивач та сім'я ОСОБА_4 належним чином не оформили право користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_4.

Матеріали справи також свідчать, що на час укладення угоди про порядок користування земельною ділянкою ОСОБА_1 був неповнолітнім та від його імені угоду підписала його мати.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на положення ст.17 Закону України " Про охорону дитинства", якою передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Згідно з положеннями ст.71 ЦК України опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: відмовитися від майнових прав підопічного; видавати письмові зобов'язання від імені підопічного; укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; укладати договори щодо іншого цінного майна.

Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Договір про встановлення порядку користування земельною ділянкою, що належить до комунальної власності, не є правовстановлюючим документом, який підтверджує законне право користування нею в розумінні положень ЗК України. Такий договір не підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації й стосується лише положень ЗК України про добросусідство, які визначають спосіб використання земельної ділянки відповідно до її цільового призначення, при якому землекористувачам суміжних земельних ділянок завдається найменше незручностей. Такий порядок користування визначається з метою встановлення безперешкодної можливості здійснювати обслуговування будинку та господарських будівель і споруд в умовах, які є найбільш сприятливі для співвласників житлових будинків.

Однак, даний договір, хоча й не є правовстановлюючим документом, проте за своєю правовою природою регламентує певний порядок користування земельною ділянкою, відтак є таким, що стосується нерухомого майна. Отже, відповідно до правил п.4 ч.1, ч.2 ст.71 ЦК України при його вчиненні необхідна була згода органу опіки та піклування.

Разом з тим, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що сама по собі відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання правочину недійсним, за відсутності доказів того, що цією угодою порушуються права позивача, який на час підписання спірної угоди був неповнолітнім.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що витоки з водопровідної мережі та нечистоти з вигрібної ями потрапляють на земельну ділянку, якою він користується, внаслідок чого відбувається залиття його квартири та сараю. З даного приводу він та його представник неодноразово звертались до відповідних служб та установ.

Під час чисельних перевірок санепідемслужбою, а також комісійно за участю представників КП "Житомирводоканал" та управлінь Житомирської міської ради встановлено, що водопостачання житлової квартири АДРЕСА_2 здійснюється від міської водогінної мережі. Відведення господарсько-побутових стоків передбачено та здійснюється на малі очисні споруди ( септик та фільтруючий колодязь), які відповідають проекту водопостачання та каналізування, погодженого КП "Житомирводоканал", та розташовані на земельній ділянці, що відповідно до угоди про порядок користування від 6 травня 2004 року перебуває у користуванні сім'ї ОСОБА_3.

Таким чином, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що висновком судової земельно-технічної експертизи від 26 грудня 2017 року встановлено, що площа земельних ділянок, яка перебуває у фактичному користуванні співвласників не відповідає їхнім часткам в будинковолодінні, не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки позов з цих підстав не був заявлений.

Враховуючи вищезазначене, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 259, 268,367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 травня 2018 року,- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 грудня 2018 року.

Головуюча Судді: