Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 612/473/15-ц

провадження № 61-13997св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2016 року у складі судді Масло С. П. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 18 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитним договір № HAC0AU08950092 (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 57 003 грн 27 коп. під 16,08 % річних на строк до 17 квітня 2014 року. Позичальник не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 11 червня 2015 року в нього утворилася заборгованість за Кредитним договором у розмірі 328 184 грн 85 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 30 671 грн 29 коп.; заборгованість за процентами - 77 938 грн; заборгованість за комісією - 3 310 грн 20 коп.; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 216 265 грн 36 коп. Враховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь вищевказану заборгованість.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 60 067 грн 86 коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 873 грн 96 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Кредитний договір було укладено 18 квітня 2007 року, тому з 26 травня 2007 року розпочався перебіг позовної давності за першим щомісячним платежем. 24 травня 2007 року відповідач здійснив перший щомісячний платіж в рахунок погашення кредитної заборгованості, у зв'язку з чим позовна давність перервалася вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу і перебіг позовної давності розпочався заново, і так кожного місяця до 24 грудня 2008 року, тобто до дня сплати відповідачем в рахунок погашення Кредитного договору 536 грн 96 коп. Загальна позовна давність за платежем від 24 грудня 2008 року спливала 24 грудня 2011 року, однак у лютому 2009 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором, у зв'язку з чим перебіг позовної давності перервався. Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2010 року, яке набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2011 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за Кредитним договором, яка утворилася станом на 29 липня 2010 року, в сумі 106 848 грн 04 коп. Тобто з 17 березня 2011 року почався перебіг позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості з 30 липня 2010 року, який закінчився 18 березня 2014 року. Однак з цим позовом банк звернувся до суду лише 03 серпня 2015 року. Таким чином, за щомісячними платежами з 30 липня 2010 року до кінця червня 2012 року спливла загальна позовна давність, тому вимоги банку за платежами до червня 2012 року включно задоволенню не підлягають. Позовні вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості з липня 2012 року є обґрунтованими і такими, що пред'явлені в межах загальної позовної давності. Вимоги банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 30 671 грн 29 коп. є необґрунтованими, оскільки вказана сума тіла кредиту вже була стягнута з відповідача рішенням суду, яке набрало законної сили. Вимоги банку про стягнення заборгованості за пенею за несвоєчасність виконання зобов'язань за Кредитним договором є обґрунтованими за період з 03 серпня 2014 року по 11 червня 2015 року, тобто в межах спеціальної позовної давності. Зменшуючи розмір пені, місцевий суд виходив з того, що він значно перевищує розмір збитків, які позивач поніс внаслідок неповернення боргу.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У липні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з'ясували обставини справи, які мають суттєве значення, висновки судів не відповідають цим обставинам, суперечать чинному законодавству та не ґрунтуються на Конституції України. Суди не взяли до уваги те, що банк відмовився узгодити договір страхування автомобіля і його життя, здійснив незаконне перестрахування автомобіля і не виконав умови договору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 22 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 березня 2018 року справу № 612/473/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Встановлено, що 18 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 57 003 грн 27 коп. під 16,08 % річних на строк до 17 квітня 2014 року.

Згідно з пунктом 7.1 Кредитного договору погашення заборгованості за кредитом здійснюється шляхом внесення коштів з 20 по 25 число кожного місяця в сумі 844 грн 63 коп.

Отже, сторони встановили строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких підлягав сплаті до 17 квітня 2014 року.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

18 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір застави, за яким ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором передав у заставу банку автомобіль марки «ЗАЗ DAEWOO Т13110», 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з пунктом 2.3.3 Кредитного договору при порушенні зобов'язань, передбачених умовами Кредитного договору банк має право зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії та відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі, шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому щодо зобов'язань, строк виконання яких не настав, вважається що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду і відсотки за фактичний строк його користування,у повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Встановлено, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором у лютому 2009 року банк звернувся до Близнюківського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором і звернення стягнення на предмет застави. Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2011 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором станом на 29 липня 2010 року в сумі 106 848 грн 04 коп. В рахунок погашення заборгованості звернено стягнення на предмет застави - автомобіль марки «ЗАЗ DAEWOO Т13110», 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить ОСОБА_1, і надано банку право на укладення від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вказаним рішенням встановлено, що у зв'язку з порушенням відповідачем умов Кредитного договору щодо повернення сум отриманого кредиту та сплати нарахованих відсотків станом на 29 липня 2010 року в нього утворилася заборгованість, яку банк просив достроково стягнути з відповідача на свою та звернути стягнення на предмет застави.

Судами встановлено, що належний ОСОБА_1 автомобіль було реалізовано банком 06 серпня 2013 року на публічних торгах (аукціоні) за 27 тис. грн, а кошти від його реалізації перераховані на погашення кредитної заборгованості.

Що стосується заборгованості, нарахованої банком після зміни строку виконання основного зобов'язання, то згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконує належним чином, не є підставою для нарахування процентів та пені за Кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, тому строк дії договору змінився і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі незадоволення вимог кредитора за рішенням суду основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору.Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.Якщо у рішенні про стягнення заборгованості за кредитним договором сума заборгованості вказана у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.

Пред'явивши у лютому 2009 року позов до ОСОБА_1 про дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також процентів та пені відповідно до статті 1050 ЦК України, банк змінив строк виконання основного зобов'язання за Кредитним договором, а відтак його право нараховувати передбачені договором проценти, пеню та комісію припинилося.

Таким чином, після задоволення вимог кредитора про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення, вимоги кредитора про стягнення процентів, комісії та пені на підставі умов договору є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову ґрунтуються на неправильному застосуванні вищенаведених норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в їх задоволенні.

З огляду на викладене доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про відмову банку узгодити договір страхування автомобіля і його життя, здійснення незаконного перестрахування автомобіля і відмову виконувати умови договору не мають правового значення для правильного вирішення справи.

За правилами статті 141 ЦПК України з позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені ним судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної та скарги у розмірі 660,75 грн та за подання касаційної скарги - у розмірі 609,42 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року в частині задоволення позову та розподілу судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 660 (шістсот шістдесят) гривень 75 копійок судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

В решті рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року (в частині відмови у позові) залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 609 (шістсот дев'ять) гривень 42 копійки судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик