Номер провадження: 22-ц/785/437/18
Номер справи місцевого суду: 509/3765/17
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сегеди С.М., Кононенко Н.А.,

За участю секретаря судового засідання: Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної і моральної шкоди, заподіяної смертю внаслідок ДТП,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної і моральної шкоди, заподіяної смертю внаслідок ДТП - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2, а саме: стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в виді витрат на поховання та облаштування могили в сумі 42 140,00 грн та моральну шкоду в сумі 100 000, 00 грн; стягнути з відповідача - ОСОБА_4 на користь позивача - ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону з огляду на наступне.

Так, судом було встановлено, що 26.07.2016 р., приблизно о 21:55 год., у темний час доби, на ділянці проїжджої частини в с. Молодіжне, Овідіопольського району Одеської області, поблизу 6-ої лінії СК «Хвиля», в зоні дії пішохідного переходу відбувся наїзд а/м «Mercedes Benz Vito CDI» д/н НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_4, під керуванням ОСОБА_5 на потерпілого ОСОБА_6, внаслідок вказаної ДТП настала смерть останнього.

За фактом загибелі сина позивачки, до ЄРДР були внесені відомості за № 0000481 від 27.07.2016 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, досудове розслідування триває до цих пір.

За матеріалами досудового розслідування позивача визнано потерпілою, як матір загиблого.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відсутній вирок суду щодо винуватості ОСОБА_5, тому вказаний позов ОСОБА_2 є передчасним.

Проте, таких висновків суд першої інстанції дійшов без належного з'ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до невірного застосування норм матеріального права та з огляду на що рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим і воно підлягає скасуванню та ухваленню по суті нового рішення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно роз'яснень та правових висновків, які містяться в Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-108 за загальним правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи за ст. 286 КК України не звільняє відповідача від обов'язку доказування своєї невинуватості. Таким чином закон містить вказівку на перерозподіл доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з його вини. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі якщо шкоди завдано ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Таким чином, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить іншій особі відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

За змістом ч.2 ст.1188 ЦК, обов'язок по відшкодуванню шкоди, завданої іншим особам (які не є власниками або володільцями транспортного засобу) покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них (ч.2 ст.1187 ЦК України).

З урахуванням встановленого колегія суддів дійшла висновку, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження того, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія ОСОБА_5, який управляючи автомобілем на відповідній правовій підставі допустив порушення Правил дорожнього руху, що призвело до загибелі сина позивачки та заподіяння її матеріальної та моральної шкоди.

Такий висновок ґрунтується на тому, що якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України) та з урахуванням того, що правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок. Зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі і підставою його виникнення є завдання шкоди.

ОСОБА_7 є матір'ю ОСОБА_5, а тому відповідно до ст. 1187 ЦК України, має право на відшкодування шкоди.

У ст. 1201 ЦК України зазначено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Згідно ст. 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" зазначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Позивачем повністю доведено витрати на поховання, понесені нею, як матір'ю померлого за організацію поховання на загальну суму 42, 140 грн., а саме:

-витрати на труну, подушки в труну, покривало на суму 2,375 грн, що підтверджується рахунком - фактурою №27/08 від 27.07.2016 року;

-послуги з організації похоронного ритуалу та захоронення виконані на суму 5,265 грн, що підтверджується рахунком - фактурою № 27/07 від 27.07.2016 року;

-облаштування могили (пам'ятник, огорожа, та всі необхідні для цього роботи) на суму 34 500 грн, що підтверджується накладною №150 від 14.09.2017 року., а всього 42,140 грн.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди - підлягають до задоволення, а тому слід стягнути з слід стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 42 140 гривень.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди також слід задовольнити, виходячи з наступних підстав.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25 травня 2001 року) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сімєю.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 1187 та ч.2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім'єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи.

Як встановлено матеріалами справи, в результаті дорожньо-транспортної пригоди загинув ОСОБА_6, 1981 року народження, матір'ю якого є позивач - ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_2 заявила позовні вимоги, щодо відшкодування моральної шкоди спричиненої смертю її сина у розмірі 100 000 грн.

Враховуючи всі обставини справи, характер і обсяг фізичних і душевних страждань позивачки ОСОБА_2, те, що на її утриманні залишився онук, який проживав з померлим, виходячи із засад розумності, виваженості й справедливості суд визначає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заявлену нею моральну шкоду в сумі 100 000 гривень.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне частково задовольнити вимоги щодо витрат на правову допомогу.

Так, судом було достовірно встановлено, що внаслідок скоєного ДТП, ОСОБА_2 вимушена була звернутися до адвоката для надання їй юридичних послу, в зв'язку із з чим понесла відповідні витрати , що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до судових витрат належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статтею 137 ЦПК України, передбачено,що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В підтвердження понесених витрат по даній справі, позивач надала договір про надання правової допомоги № 226927 від 18 серпня 2016 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 226927 від 14.09.2017 року та рахунок витрат на правову допомогу, де зазначається перелік дій, за які позивач поніс витрати у відповідності до Постанови №590 Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", з якого вбачається, що адвокатом витрачено часу: підготовка позовної заяви - 8 год.х 1280 = 10240,00 грн; участь в судових засіданнях - 2 год. х 1280 = 2560 грн; вивчення кримінального провадження та отримання копій - 2 год. х 1280 грн = 2560 грн, за що позивачем було сплачено 15 000 витрат (а.с.39).

Однак, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 13 654 грн., а не 15 000 грн, оскільки фактичний час перебування представника позивача в судовому засіданні під час розгляду справи (з 13:05 до 13:45) становить - 40 хв., а не зазначених ним 2 години, що підтверджується журналом судового засідання.

Щодо визначення розподілу судових витрат, необхідне зазначити наступне.

За змістом ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки ОСОБА_2 звільнено від сплати судового збору, то з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 1280 грн. за подання позовної заяви та 1920 грн. за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, постановлене при неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права судове рішення, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року- скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 42 140 (сорок дві тисячі сто сорок ) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду шкоду в сумі 100 000 (сто тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 13 654 (тринадцять тисяч шістсот п'ятдесят чотири) гривні.

Стягнути з ОСОБА_4 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції 1280 (тисячу двісті вісімдесят) гривень та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції - 1920 (тисячу дев'ятсот двадцять) гривень в дохід держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Повний текст судового рішення складено 06.04.2018 року