Справа № 464/1306/17 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/783/93/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: апелянта ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 грудня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

В лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою Н.Б. 27.02.2015 р. та зареєстрований в реєстрі за №460; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на вказану квартиру; витребувати в ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на таку.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він є законним власником квартири АДРЕСА_1. У 2015 році у зв'язку з необхідністю проведення діагностики, лікування, в тому числі операційного втручання, членів сім'ї, йому терміново були потрібні кошти в сумі 45 000 євро. Із проханням надати у позику такі кошти, незалежно від їх валюти, звернувся до ОСОБА_9, який погодився допомогти шляхом перепозичення вказаної суми коштів у свого знайомого, при цьому, згідно з умовами останнього, кошти мали бути передані лише під заставу рухомого або нерухомого майна, вартість якого еквівалентна позиченим коштам. Така застава мала бути оформлена на матір ОСОБА_9 - ОСОБА_4 у вигляді договору купівлі-продажу квартири, що буде розірвано після повернення позики, розмір якої становить 33000 доларів США. За умовами позики кошти мали надаватись під 2,5 % від суми позики на місяць з терміном їх повернення листопад - грудень 2015 року. Через декілька днів він погодився на такі умови, проте ОСОБА_9 повідомив про їх зміну, а саме, в частині суми позики, така зменшилася до 17 000 доларів США (15 000 євро), та збільшились відсотки за користування позикою до 5 % на місяць. У зв'язку з терміновою потребою коштів, ОСОБА_2 був змушений погодитися на вказані умови. Так, 27.02.2015 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріально округу Юзвою Н.Б., після підписання якого він отримав від ОСОБА_9 5 000 євро, решту суми, а саме 9 100 євро, отримав декількома платежами до 15.04.2015 року, що в загальному становило 14 100 євро, замість обіцяних 15 000 євро. Наприкінці 2015 року, на його прохання, ОСОБА_9 погодився перенести термін повернення коштів на першу половину 2016 року за умови отримання останнім 5 000 доларів США. У зв'язку з наведеним, позивач домовився із своїм товаришем ОСОБА_10 про позичення коштів у розмірі 163 000 грн., що в еквіваленті до національної валюти становило близько 7 000 євро, які на прохання ОСОБА_9 такі перераховані ОСОБА_10 його товаришем на банківську картку дружини ОСОБА_9 - ОСОБА_11 Вважає, що між ним та ОСОБА_9 виникли відносини за договором позики на підставі усної домовленості, а договір, укладений між ним та ОСОБА_4, за наведених вище умов, є договором застави належної йому квартири, а не договором купівлі-продажу. Оскільки при укладені правочину (договору позики) між сторонами свідомо та умисно не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення, відтак, квартира АДРЕСА_1 мала бути повернута йому в порядку реституції. Проте, 13.05.2016 року стало відомо, що його квартира була продана 12.05.2016 року ОСОБА_6, при цьому така є єдиним місцем проживання позивача та у ній знаходяться його особисті речі. Враховуючи те, що укладений між ним та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири від 27.02.2015 року є удаваним правочином, оскільки насправді укладався договір застави квартири (іпотеки) з метою забезпечення виконання ним зобов'язань перед ОСОБА_9 по поверненню позики, відтак у ОСОБА_4 не було підстав для продажу квартири АДРЕСА_1, а в ОСОБА_6 - для набуття права власності на таку.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_12, Відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Управління державної реєстрації Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Юзва Назарій Богданович про визнання недійсним правочину, скасування державної реєстрації права власності, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності - відмовлено.

Дане рішення оскаржив позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим, та таким що постановлено безповного та всебічного дослідження всіх обставин справи та доказів, які безпідставно судом не булидолучені до матеріалів справи та необґрунтовано відхилені судом, як неналежні засоби доказування. Зокрема зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги висновок експертного дослідження, незважаючи на те, що висновок експерта є одним із засобів доказування, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України та містить відомості, які мають значення для правильного та об'єктивного вирішення справи. Зазначає, і те, що позивач єдиний учасник даної справи, який погодився пройти експертне дослідження із застосуванням поліграфу. В той час, як відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_9 відмовилися від проходження експертного психологічного дослідження із застосуванням поліграфу. Відмова ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 від проходження експертного дослідження і застосуванням поліграфу лише підтверджує те, що позивач говорить правду, а відповідачі уникають прямих питань, які стосуються спірних правовідносин, оскільки доведеться говорити правду, бо ввести в оману поліграф неможливо. Крім того зазначає, що матеріалами справи та засобами доказування спростовується висновок суду про те, що між ним та ОСОБА_4 укладався саме договір купівлі-продажу квартири. Натомість підтверджується факт укладення між ним, ОСОБА_2, як позичальником, та ОСОБА_9, як позикодавцем договору позики, а також з метою забезпечення повернення цієї позики укладення між ним, ОСОБА_2, як іпотедавцем, та ОСОБА_4, як іпотекодержателем, договору іпотеки, а не договору купівлі-продажу спірної квартири. Таким чином надані ним, ОСОБА_10, покази в якості свідка в судовому засіданні узгоджуються з іншими доказами, які є в матеріалах справи та спростовують висновки суду про те, що ним не доведено належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимоги та заперечень, а також те, що його покази не узгоджуються з іншими доказами у справі. Крім цього вказує, що очевидним є те, що сторони, які мають намір приховати вчинення насправді іншого правочину, ніж той який ними насправді вчиняється або вчинити правочин фіктивний, без наміру настання правових наслідків, які обумовлені таким правочином, зокрема якщо такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню, вводять в оману, зокрема, нотаріуса, який засвідчує нотаріально вчинення такого правочину. З цією метою сторони завідомо роблять, подають не правдиві заяви щодо відповідності умов правочину їхнім дійсним намірам, внутрішній волі, реальним домовленостям сторін, відсутності обставин, які зокрема такі, які були надані сторонами у п.10, укладеного Договору купівлі-продажу від 27 лютого 2015 року. Судом безпідставно та в порушення ч.4 ст.30 ЦК України не долучено до матеріалів справи, а від так не взято до уваги смс переписку між ОСОБА_2 та ОСОБА_9, яка також підтверджує удаваність укладеного договору купівлі-продажу квартири. Вказана смс переписка неодноразово долучалася позивачем до матеріалів справи на підтвердження його вимог викладених у позовній заяві, проте суд повертав її позивачу з огляду на відсутність згоди обох сторін даної переписки.

Також звертає увагу суду і на те, що кожен із засобів доказування, а саме: переписка між Позивачем і ОСОБА_9, покази ОСОБА_10 та ОСОБА_2, а також квитанція, яка підтверджує сплату коштів на користь ОСОБА_11 в сукупності взаємо підтверджують одне одного. Це також вбачається із хронометражу подій, які відбувалися безпосередньо 21.12.2015 року в день повернення ОСОБА_9 частини позичених позивачем коштів.

Крім того, звертає увагу суду і на те, що ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_6, ні ОСОБА_9, ні ОСОБА_11, ні ОСОБА_12 в жодне судове засідання не з'явилися, від допиту їх у якості свідків щодо обставин, які мають значення для повного об'єктивного та всебічного розгляду справи відмовилися. Однією з таких багатьох обставин, яку слід було з'ясувати, шляхом безпосереднього допиту цих осіб було питання щодо передачі ОСОБА_4 коштів ОСОБА_2, в якості розрахунку за договором купівлі - продажу, як це описано в самому договорі, що без надання ОСОБА_4 чи її чоловіком ОСОБА_12 особистих пояснень неможливо. Також дослідженню підлягало питання наявності будь-яких договірних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 Окрім того, як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №79954388 рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_6 було прийнято та відповідно право власності було зареєстроване 17.05.2016р. о 16:20:30 год. Однак, цього ж дня 17.05.2016р. о 16:13:12 год, на спірну квартиру АДРЕСА_1 було накладено арешт на підставі постанови Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львова від 17.05.2016р. №51141320. Тобто, на момент реєстрації права власності за ОСОБА_6 існували обставини, які перешкоджали продажу спірної квартири і про які ОСОБА_6 не міг не знати, оскільки вказана інформація є у вільному доступі. Крім цього, сумніви наявності в ОСОБА_4 права на продаж спірної квартири мало б викликати і те, що вказана квартира продавалася нею через рік після того, як була начебто придбана у нього на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 27.02.2015р. Відтак, вищенаведене свідчить про те, що квартира АДРЕСА_1 вибула з його власності поза його волею на користь ОСОБА_6, а отже, існують підстави витребувати таке нерухоме майно у кінцевого власника. Відтак, зважаючи на те, що договір купівлі-продажу квартири від 27.02.2015р., укладений між ним та ОСОБА_4, є недійсним, оскільки насправді ним квартира передавалася у заставу (іпотеку) з метою забезпечення виконання ним зобов'язань перед ОСОБА_9 по поверненню позики, у ОСОБА_4 не було підстав для продажу, а в ОСОБА_6 для набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1. Проте суд вказаним доводам жодної оцінки в рішенні не надав та залишив поза увагою. Натомість судом було надано лише оцінку, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири, який був посвідчений нотаріально та не містив будь- яких недоліків за зовнішньою формою та змістом, у зв'язку із чим суд прийшов до помилкового, невірного висновку, що між сторонами мали місце саме відносини щодо купівлі-продажу спірної квартири, хоча всі інші докази надані позивачем, а також обставини справи свідчили про протилежне, а саме про те, що вказаний договір є удаваним, оскільки внутрішня воля ОСОБА_2 була спрямована саме на укладення договору іпотеки (застави) квартири, але аж ніяк не договору купівлі-продажу.

Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою Н.Б. 27.02.2015р. та зареєстрований в реєстрі за №460; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1; витребувати в ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1; паспорт серії НОМЕР_2, виданий Дрогобицьким МРВ УМВС України у Львівській області, 22 серпня 2006 року) на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої виходив з того, що підстав для визнання договору купівлі-продажу недійним в ході розгляду справи не встановлено, стороною позивача не надано жодних належних та допустимих доказів того, що насправді між ними був укладений договір застави нерухомого майна в забезпечення виконання усного договору позики. Разом з тим, враховуючи, що судом не встановлено підстав для визнання спірного договору недійсним, тому вимоги, які є похідними та взаємопов'язаними, а саме про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на вказану квартиру, витребування в останнього на користь позивача спірної квартири та визнання права власності на квартиру, теж не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи та судом встановлено, що27.02.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою Н.Б. та зареєстрований в реєстрі за №460 (т. 1 а.с. 8-9).

Відповідно до умов вказаного договору, позивач ОСОБА_2 передав, а відповідач ОСОБА_4 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1, продаж якої вчинено за 826 841 грн., які отримані продавцем від покупця до підписання цього договору (п.п. 1, 3 договору).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.02.2017 року, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Цибко Т.Б. (т. 1 а.с. 6-7).

Як вбачається із позовної заяви, ОСОБА_2 просив визнати договір купівлі-продажу квартири від 27.02.2015 р. недійсним, зазначивши, що він не мав наміру укладати саме договір купівлі-продажу, як на підставу своїх вимог посилався на ст. 235 ЦК України.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, згідно п. 13 договору купівлі-продажу квартири від 27.02.2015 року, вимоги ст. 203 ЦК України щодо загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, сторонам роз'яснено.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч. 1 ст. 235 ЦК). Отже, в такому випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Для визнання судом правочину удаваним необхідними умовами є те, що обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Позивач, заявляючи вимогу про удаваність договору, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто, позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили договір купівлі-продажу, але насправді між ними існують інші правовідносини, а саме договір позики та, в забезпечення виконання такого, договір застави нерухомого майна.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

На підставі зазначених правових норм та проаналізованих матеріалів справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не доведеності позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину, оскільки останнім не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між ним з однієї сторони та ОСОБА_9 з другої сторони, виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу квартири, а воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором купівлі-продажу, що відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України є обов'язком позивача.

Крім того судом першої інстанції встановлено і вбачається із матеріалів справи, що згідно п. 10 оскаржуваного договору купівлі-продажу сторони, в присутності нотаріуса серед іншого підтвердили, що укладання цього договору відповідає їх інтересам, волевиявлення їх є вільним і усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають їх реальній домовленості, у них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах, цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, вони отримали від нотаріуса всі роз'яснення стосовно цього договору і жодних зауважень, доповнень до цього договору не мають. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.

Згідно із оспорюваним договором, сторони такого підтвердили, що вони розуміють українську мову і володіють нею в обсязі, достатньому для розуміння суті цього договору, який підписується ними особисто і добровільно, при здоровому розумі та ясній пам'яті, зміст статей законодавства, які зазначені в договорі, їм відомі та зрозумілі. Одночасно стверджують, що однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на договорі. Також своїми підписами сторони підтвердили факт повного розрахунку за цим договором.

Окрім цього, сторонами виконано п. 18 Договору, а саме звільнено квартиру від усіх рухомих речей, що належать продавцю та третім особам, а також передано покупцю відчужуване майно. Також було передано продавцем покупцю ключі від квартири, а відтак умови договору купівлі-продажу сторонами виконані в повному обсязі.

Доказів, які б спростовували зазначені обставини, позивачем не надано.

Доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що грошових коштів за продаж квартири він не отримував є безпідставні, оскільки у п. 3 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 27.02.2015 року зазначено, що своїми підписами на цьому договорі Сторони підтверджують факт повного розрахунку за цим Договором, у зв'язку з чим Продавець не має до Покупця жодних претензій фінансового характеру.

Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що у сторін були перешкоди щодо укладення договору застави у випадку існування інших правовідносин.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, зводяться виключно до переоцінки доказів щодо удаваності спірного правочину, яким судом першої інстанції було надано обґрунтовану оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01.08.2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета