Справа № 550/680/18
Провадження № 2/550/209/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2018 року смт. Чутове

Чутівський районний суд Полтавської області

в складі: головуючого судді - Михайлюк О.І.,

за участю секретаря судових засідань - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за позовом ОСОБА_2

до відповідачів:

1) ОСОБА_3,

2) ОСОБА_4

про визнання правочину удаваним та визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в якому просить:

- визнати Договір дарування від 04.05.2018 р. укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом

Чутівського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_5 удаваним правочином, встановивши, що фактично сторонами укладено договір купівлі-продажу;

- визнати спірну квартири АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя;

- визначити ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності на це майно;

- визначити ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності на це майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 4 травня 2018 року між його дружиною ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Договір дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Чутівського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_5 Згідно даного договору його дружина ОСОБА_3 отримала в дар нерухоме майно, а саме квартиру №3 в житловому будинку 3 по вулиці Лугова в смт Чутове.

На думку позивача, вказаний договір є удаваним, вчиненим сторонами для приховування дійсно вчиненого правочину - договору купівлі-продажу квартири, а майно набуте за цим договором є спільною сумісною власності.

Позивач вказує, що він особисто неодноразово зустрічався з ОСОБА_4 для обговорення купівлі його нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_1. Досягши згоди, він взяв їхні спільні з дружиною кошти та передав особисто ОСОБА_4 під розписку. На оговорену дату для оформлення угоди в нотаріуса я не мав змоги прибути, а тому при самому оформленні я не був присутній. В супереч раніше досягнутим домовленостям моя дружина ОСОБА_3 та ОСОБА_4 4 травня 2018 року замість договору купівлі-продажу уклали договір дарування на вищезазначене нерухоме майно. Позивач вказує, що на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, тому вищенаведені факти свідчать про те, що укладений договір дарування квартири є удаваним. Крім того позивач зазначає, що ОСОБА_4 не є родичем його дружини і тому відсутні мотиви передачі ним в дар квартири його дружині.

Позивач вважає, що оскільки придбання квартири відбулось у період шлюбу та на спільні кошти подружжя, тобто вклад на кожного співвласника є однаковим, то нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і їх з дружиною частки у майні є рівними.

Перший відповідач по справі ОСОБА_3 надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Перший відповідач в обґрунтування своєї позиції по справі зазначила, що її чоловік - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 домовилися про купівлю-продаж нерухомості, а саме квартири №3 в селищи Чутове по вулиці Луговій в будинку №3. Перший відповідач вказує, що їй було відомо, що її чоловік за дану квартиру віддав ОСОБА_4 70 000,00 грн., що були їхніми спільними коштами, та попередньо оговорив дату для зустрічі у нотаріуса та подальшого нотаріального оформлення договору купівлі-продажу. На обумовлену дату, 4 травня 2018 року, її чоловій не зміг прибути до нотаріуса, а ОСОБА_4 наступного дня повинен був їхати у тривале відрядження. Враховуючи ситуацію, що склалася, оскільки кошти були вже передані, перший відповідач погодилась на пропозицію ОСОБА_4 оформити договір дарування так як не хотіла ризикувати та відкладати нотаріальне оформлення відчуження квартири на невизначений час.

Другий відповідач по справі ОСОБА_4 також надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позов визнає повністю та просить його задовольнити.

В обґрунтування своєї позиції по справі зазначив, що дійсно, всі перемовини, щодо купівлі його квартири, що знаходилася за адресою: АДРЕСА_2 велися із позивачем, тобто ОСОБА_2. Саме позивач передав кошти за квартиру про що він надав відповідну розписку та зобовязався 04.05.20018 року зявитись до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу. На обумовлену дату до приватного нотаріуса прийшла лише дружина позивача, ОСОБА_3, що унеможливило оформити договір купівлі-продажу, оскільки, як пояснила нотаріус, при оформленні договору купівлі-продажу необхідна присутність і чоловіка. Другий відповідач вказує, що так як він мав наступного дня їхати у тривале відрядження, він запропонував оформити договір дарування, що і було здійснене. Тому, другий відповідач визнає, що оскільки він отримав гроші за дану квартиру, то фактично відбувся її продаж.

У підготовче судове засідання позивач не зявився, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, а справу розглянути у його відсутність.

Перший та другий відповідачі у підготовче судове засідання не з'явився, надали заяви, в якій позовні вимоги визнали, а справу просили розглядати у їх відсутності.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась у звязку з неявкою у судове засідання усіх учасників справи.

У відповідності до приписів ч. 3 ст. 200 ЦПК України, у зв'язку із визнанням відповідачами позову, суд вважає за можливе за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд, зясувавши позицію сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що визнання відповідачами позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймає визнання першим та другим відповідачами позову та приходить до висновку про ухвалення рішення про задоволення позову виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 4 травня 2018 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована) було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Чутівського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_5, згідно умов якого дарувальник передав, а обдаровувана прийняла безоплатно в дар обєкт нерухомого майна, а саме квартиру №3, загальною площею 63,4 кв.м., що розташована в житловому будинку №3 по вулиці Лугова в смт Чутове, Чутівського району Полтавської області (а.с. 7-8).

Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно наявних в справі матеріалів, та не заперечується сторонами, 28.04.2018р., тобто до укладення 04.05.2018р. договору дарування, ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 70000,00 грн., що є повною вартістю квартири АДРЕСА_3 яка належить ОСОБА_4 на праві власності, а також зобовязався 04.05.2018р. зявитись до приватного нотаріуса Чутівського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_5 для підписання та нотаріального оформлення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, що підтверджується відповідною розписною (а.с. 6).

Відповідно до частини 1 статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, що передбачає наявність у обох сторін договору умислу на вчинення таких дій, що у даному випадку суд першої інстанції не встановив, з цього приводу у справі відсутні належні і допустимі докази.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 розяснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, укладаючи 04.05.2018р. договір дарування, сторони договору насправді вчинили договір купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки одна сторона ОСОБА_4 оплатно передав у власність другій стороні ОСОБА_3 нерухоме майно, а ОСОБА_3 прийняла зазначене майно.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, 04.05.2018р. було фактично сторонами укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, у звязку з чим суд приходить до висновку, що договір дарування від 04.05.2018 р. укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Чутівського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_5 є удаваним правочином.

Крім того, згідно матеріалів справи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є чоловіком та дружиною, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-КЕ №253299 від 23.04.1994р. Докази розірвання чи припинення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутні.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісної власністю, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим обєктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то цивільні права та обовязки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Способи та порядок поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені ст. 71 СК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Як було встановлено, 04.05.2018р. ОСОБА_3 фактично придбала у ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу квартиру №3, загальною площею 63,4 кв.м., що розташована в житловому будинку №3 по вулиці Лугова в смт Чутове, Чутівського району Полтавської області. Згідно розписки від 28.04.2018р. грошові кошти в сумі 70000,00 грн., що є повною вартістю квартири №3, що розташована в житловому будинку №3 по вулиці Лугова в смт Чутове, Чутівського району Полтавської області, ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2, який є чоловіком ОСОБА_3 як вбачається з позовної заяви та не заперечується першим відповідачем, зазначені грошові кошти в сумі 70000,00 грн., передані ОСОБА_4 в рахунок оплати вартості квартири, є спільними коштами подружжя.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що квартира №3, загальною площею 63,4 кв.м., що розташована в житловому будинку №3 по вулиці Лугова в смт Чутове, Чутівського району Полтавської області - є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки зазначене нерухоме майно було придбане під час шлюбу за спільні сумісні кошти, на підставі договору, укладеного одним із подружжя.

За таких обставин, суд вважає, що первісні позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати договір дарування квартири від 04 травня 2018 року, реєстровий номер №1299, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Чутівського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_5, удаваним правочином, який вчинено для приховання договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Нерухоме майно квартиру № 3, загальною площею 63,4 кв.м., ідентифікайний номер обєкта нерухомого майна 54, розташовану в будинку №3 по вулиці Лугова в смт. Чутове, Чутівського району Полтавської області визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Поділити нерухоме майно - квартиру № 3, загальною площею 63,4 кв.м., ідентифікайний номер обєкта нерухомого майна 54, розташовану в будинку №3 по вулиці Лугова в смт. Чутове, Чутівського району Полтавської області, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири №3, загальною площею 63,4 кв.м., ідентифікайний номер обєкта нерухомого майна 54, розташовану в будинку №3 по вулиці Лугова в смт. Чутове, Чутівського району Полтавської області.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на ? частину квартири №3, загальною площею 63,4 кв.м., ідентифікайний номер обєкта нерухомого майна 54, розташовану в будинку №3 по вулиці Лугова в смт. Чутове, Чутівського району Полтавської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Перший відповідач - ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Другий відповідач - ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суддя О. І. Михайлюк