Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 234/3787/16-ц

провадження № 61-6357св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

відповідач - ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 29 серпня 2016 року в складі судді Пікалової Н. М. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 17 жовтня 2016 року в складі суддів: Груіцької Л. О., Дундар І. О., Краснощокової Н. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_9 про встановлення факту батьківства, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10 На момент відкриття спадщини єдиним спадкоємцем за законом був його син - відповідач ОСОБА_9, спадкоємцем за заповітом - позивач ОСОБА_4

10 березня 2015 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом - квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 4 листопада 2015 року встановлено факт батьківства ОСОБА_10 відносно сина ОСОБА_7., за яким визнано право власності на обов'язкову частку у спадщині в розмірі 1/4 частини зазначеної квартири.

Вона (ОСОБА_4) також є донькою ОСОБА_10, хоча в свідоцтві про її народження останнійне зазначений як її батько, зазначено тільки його ім'я та по батькові. Протягом всього життя між нею та батьком існували теплі родинні відносини. Останні дні свого життя ОСОБА_10 провів під її наглядом та помер фактично на руках її чоловіка. Усім родичам та знайомим відомо, що вона є донькою ОСОБА_10 Установлення факту батьківства їй потрібне для змінирозміру обов'язкової частини у спадщині.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просилавстановити факт батьківства, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом в частині 1/6 частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 29 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено вимоги щодо встановлення батьківства ОСОБА_10 щодо неї.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 17 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить ухвалені в справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не відповідають обставинам справи.

Відзив на касаційну скаргу не подавався.

У січні 2018 року справу Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2. У свідоцтві про народження позивача в графі «матір» зазначено ОСОБА_11, в графі «батько» - ОСОБА_12.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Позивач народилася до 1 січня 2004 року, отже, при вирішенні питання необхідно застосувати норму статті 53 КпШС України, керуватися роз'ясненнями, викладеними в пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Відповідно до частини другої статті 53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

У пункті 9 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що відповідно до статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування позовних вимог надала суду копію свідоцтва про смерть ОСОБА_10, копію свого свідоцтва про народження, запис акта про народження від 28 травня 1982 року № 998, договір-замовлення на організацію та проведення поховання, рахунок-замовлення на поминальний обід, виписку з історії хвороби ОСОБА_10, кредитний договір від 5 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_10 та ПАТ КБ «ПриватБанк», фотографії.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, суд зазначав, що договір-замовлення на організацію та проведення поховання, рахунок-замовлення на поминальний обід, виписка з історії хвороби ОСОБА_10, фотографії не свідчать про спільне проживання й ведення спільного господарства ОСОБА_10 та матір'ю позивача до її народження, спільне виховання позивача або утримання її ОСОБА_10

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо).

Разом із тим свідки: ОСОБА_13 ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_11, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 не підтвердили факт спільного проживання й ведення спільного господарства з матір'ю позивача до її народження, спільного виховання позивача або утримання її ОСОБА_10

Показання свідка ОСОБА_19 - дружини ОСОБА_10 про те, що з 1977 року до 1986 року вона перебувала у шлюбі із ОСОБА_10, вони спільно проживали в одному жилому приміщенні, ні позивач, ні свідки не спростували.

Не знайшло підтвердження також те, що за життя ОСОБА_10 визнавав батьківство щодо позивача, оскільки відповідно до статей 57-59 ЦПК України доказами визнання батьківства можуть бути листи, анкети, заяви та інші дані, які достовірно підтверджують визнання батьківства, однак таких доказів у справі не зібрано.

Копія кредитного договору від 5 жовтня 2012 року, укладеного між ОСОБА_10 та ПАТ КБ «ПриватБанк», який містить заповітне розпорядження, виготовлене на бланку банку на ім'я доньки ОСОБА_4, достовірно не підтверджує визнання ОСОБА_10 батьківства.

У зв'язку з недоведеністю позовних вимог щодо встановлення батьківства ОСОБА_10 відносно ОСОБА_4, суд відмовив у задоволенні позову в цій частині, з чим погоджується й касаційний суд.

Щодо позову в частині визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, суд зазначав таке.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в пункті 27 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа,якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути:визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачеюсвідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

У зв'язку з тим, що суд відмовив ОСОБА_4 в задоволенні позову про встановлення батьківства, право позивача на спадщину в зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_7 в розмірі 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 не порушено. З цих підстав позов у цій частині не підлягає задоволенню, з чим також погоджується колегія суддів.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, однак докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами, при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Переоцінка доказів виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 29 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

І. М. Фаловська

С.П. Штелик