Справа № 342/1384/17
Провадження № 2/342/194/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Ничик Г.І.,

секретаря судового засідання Петруняк Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Городенка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, про надання дозволу на оформлення проїзних документів для виїзду за кордон неповнолітньої дитини та про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителька АДРЕСА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, жителя с. Дубки Городенківського району Івано-Франківської області, в якому просить ухвалити рішення: про надання їй дозволу на оформлення проїзних документів на неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя АДРЕСА_1, для виїзду за кордон до досягнення ним шістнадцятирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 року, до країн Шенгенської угоди, без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, та про надання дозволу неповнолітній дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителю АДРЕСА_1, на тимчасовий виїзд за кордон до країн Шенгенської угоди на періоди з дати набрання рішенням законної сили до ІНФОРМАЦІЯ_6 року, тривалістю перебування дитини за кордоном не більше 90 календарних днів впродовж кожного року, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживаючої за адресою АДРЕСА_1, без згоди батька ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрованого в с. Дубки Городенківського району Івано-Франківської області; просить покласти на відповідача судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.12.2003 р., шлюб розірваний 24.06.2014 р. рішенням Івано-Франківського міського суду. В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_6 року народився син ОСОБА_3, який проживає з позивачкою, перебуває на її утриманні та вихованні. Батько дитини участі у вихованні сина не бере, допомоги не надає, спілкуватись не має бажання. З 03.03.2016р. позивачка перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5. У позивачки є можливість поїхати з сином в літній період за кордон до країн Шенгенської угоди на море на оздоровлення та відпочинок. Так як син періодично хворіє, для нього є важливим оздоровлення біля моря, яке йому рекомендовано. Також позивачка має можливість разом з сином періодично (тричі на рік) відпочивати за межами України та має можливість відправляти сина до міжнародних таборів з метою оздоровлення та вивчення іноземної мови. На неодноразові звернення позивачки з приводу надання дозволу на виїзд дитини за кордон відповідач не реагує, не надає дозволу на виїзд неповнолітнього сина за кордон.

Також син сторін є учасником Зразкового ансамблю народного танцю «КРОК» та займається в Академії НФК «Ураган» футболом, що підтверджується відповідними довідками. Організатори навчань час від часу організовують поїздки за кордон для участі в різноманітних змаганнях. За відсутності згоди відповідача дитина позбавлена можливості брати участь в таких змаганнях. Зокрема, в 2016 році відповідач відмовляв позивачці у згоді на виїзд сина до Польщі на фестиваль народних танців із Зразковим ансамблем народного танцю «КРОК», а також на оздоровлення в країни Шенгенської угоди. Позивачка покликається в позові на ст.313 ЦК України, ст.ст. 2,4,7 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.п. 2,4,5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р., п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року, ст. 155 Сімейного кодексу України, ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини та зазначає, що право дитини на вільне пересування та виїзд за кордон не може бути обмежене, а виїзд дитини за кордон на строк не більше 90 календарних днів впродовж кожного року не порушуватиме прав відповідача і вчиняється нею в інтересах дитини. В позовній заяві зазначила, що розгляд її позову просить проводити без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Після отримання відзиву відповідача на позовну заяву, до суду від позивачки поступив «відзив», в якому позивачка повторно зазначила, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6.н., є учасником Зразкового ансамблю народного танцю «КРОК», що підтверджується Довідкою № 01-23/110 від 24.11.2017р. Івано-Франківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 та займається в Академії НФК «Ураган» футболом, що підтверджується довідкою від 28.11.2017р. Академії народного футбольного клубу «УРАГАН». При цьому вказала, що організатори навчань організовують поїздки за кордон в країни Шенгенської угоди, такі як: Польща, Чеська Республіка, Латвія, Литва, Естонія, Румунія, Хорватія. Вона має можливість разом із сином періодично відпочивати за межами України і відправляти його на оздоровлення до міжнародних таборів з метою оздоровлення та вивчення іноземної мови в країнах Шенгеської угоди та близького зарубіжжя (Туреччина, Єгипет, Туніс, Іспанія, Італія, Болгарія, Білорусія). Також позивачка вказала, що вона та її дитина є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні; також мають постійне місце проживання в Україні батьки позивачки, позивачка має місце роботи, дитина знаходиться на утриманні матері, яка бере на себе всю відповідальність за дитину під час її поїздок за кордон; та просить розгляд справи проводити в її відсутності.

У відзиві відповідач ОСОБА_2 виклав заперечення проти позову, зазначив, що він будучи на роботі в Росії, отримав травму голови, тривалий час перебував в комі. На даний час він є інвалідом 2-ї групи, що підтверджується пенсійним посвідченням. Щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд сина за кордон пояснив, що між сторонами відбувалась телефонна розмова з цього питання, під час якої позивачка в ультимативній формі погрожувала йому та наполягала в конкретний день та годину приїхати в м. Івано-Франківськ до нотаріуса з паспортом для дачі відповідного дозволу. Однак, він пояснив позивачці, що проживає в Городенківському районі, є інвалідом, в нього відсутні кошти для поїздки в м. Івано-Франківськ, для такої поїздки йому потрібний супровід сторонньої особи, так як в будь-який час він може втратити свідомість через хворобу, пов'язану з травмою голови, та потребує медичної допомоги. З цих же причин він не може самостійно провідувати сина. Відповідач зазначає, що він пропонував позивачці приїхати з нотаріусом до нього додому чи зустрітися в м. Городенка в нотаріуса, де він надасть дозвіл на тимчасовий виїзд сина за кордон по зареєстрованому місцю його проживання, що дозволяється Законом України «Про нотаріат». Позивачка не погодилась та погрожувала позбавленням його батьківських прав відносно дитини. Після розмови із позивачкою через нервовий стрес він змушений був відновлювати свій стан здоров'я за допомогою лікарських препаратів. За запропонованих ним умов відповідач не заперечує щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Відповідач категорично заперечує стосовно стягнення з нього судових витрат, так як відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений. від сплати судового збору як інвалід П групи. Одночасно зазначив, що розгляд справи просить проводити в його відсутності.

Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази, дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.12.2003 р., що стверджено Витягом № 8 від 18.10.2016 р. з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. У подружжя ІНФОРМАЦІЯ_6 року народився син ОСОБА_3, актовий запис про народження за № 18, про що свідчить Свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 видане 01.09.2004 р. виконкомом Далешівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.06.2014 р. в справі № 344/4579/14-ц шлюб розірваний, малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, залишено на проживанні з матір'ю - ОСОБА_7, прізвище позивачки на дошлюбне не змінено; 11.07.2014 р. рішення набрало законної сили. 03 березня 2016 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, змінила прізвище ОСОБА_5 на ОСОБА_5, актовий запис № 309, що стверджено копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції.

Копією виданої 24.11.2017р. Івано-Франківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 10 довідки № 01-23/110 стверджено, що ОСОБА_3 дійсно навчається в 8-А класі ЗОШ № 10 м. Івано-Франківськ і є учасником Зразкового ансамблю народного танцю «КРОК» з 2011 р. по даний час. Про те, що ОСОБА_3 займається в Академії НФК «Ураган» чотири рази на тиждень з вересня 2017р. та приймає участь у чемпіонаті України з футболу/ футзалу свідчить копія довідки від 28.11.2017р., виданої Громадською спілкою «Академія народного футбольного клубу «Ураган».

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою BP № 789-Х1І від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частина 2 ст. 31 Конвенції проголошує, що держави-учасниці поважають і заохочують право дитини на всебічну участь у культурному і творчому житті та сприяють наданню їй відповідних і рівних можливостей для культурної і творчої діяльності, дозвілля і відпочинку.

У відповідності до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Згідно зі ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, готувати її до самостійного життя, а здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Приписами ч. 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що здійснення прав та обов'язків батьків щодо дитини не може суперечити її інтересам.

Частиною першою статті 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Частина 2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» в редакції, на яку покликається в позовній заяві позивачка, втратила чинність на підставі Закону України № 1474-VIII від 14.07.2016 р. На підставі зазначеного Закону також виключено статтю 7, на яку також покликається позивачка.

Приписами ч. 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в України громадян України» встановлено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Зі змісту абзацу 9 підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2010 р. № 733) - (надалі Правил) вбачається, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків або його нотаріально засвідченої копії.

У підпункті 1 пункту 4 вказаних Правил зазначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

В порушення зазначених вимог, позивачка просить надати дозвіл на оформлення проїзних документів на неповнолітнього сина ОСОБА_3 для виїзду за кордон до досягнення ним шістнадцятирічного віку - до ІНФОРМАЦІЯ_6 року, до країн Шенгенської угоди, та на тимчасовий виїзд за кордон до країн Шенгенської угоди на періоди з дати набрання рішенням законної сили до ІНФОРМАЦІЯ_6 року, тривалістю перебування дитини за кордоном не більше 90 календарних днів впродовж кожного року.

В позовній заяві позивачка не вказала конкретні країни для виїзду сина за кордон. У відповіді на відзив позивачка зазначила конкретні країни, де має можливість разом із сином періодично відпочивати та відправляти сина на оздоровлення до міжнародних таборів з метою оздоровлення та вивчення іноземної мови в країни Шенгеської угоди та близького зарубіжжя (Туреччина, Єгипет, Туніс, Іспанія, Італія, Болгарія, Білорусія), а також зазначила країни, в яких організатори навчань організовують поїздки за кордон в країни Шенгеської угоди, а саме: Польща, Чеська Республіка, Латвія, Литва, Естонія, Румунія, Хорватія. Однак, позивачка не надала суду доказів, що такі поїздки дійсно організовуються. Довідка № 01-23/110від 24.11.2017р. свідчить, що ОСОБА_2 є учасником Зразкового ансамблю народного танцю «КРОК» ЗОШ № 10 м. Івано-Франківськ з 2011 р. по даний час, однак, із довідки не вбачається, що зазначений ансамбль (його учасники) мають виїжджати за кордон України до хоча б однієї з держав Шенгенської угоди, і в який період. Довідка Громадської спілки «Академія народного футбольного клубу «Ураган» від 28.11.2017р. містить підтвердження того, що ОСОБА_3 займається в Академії НФК «Ураган» з вересня 2017р., приймає участь у чемпіонаті України з футболу/ фут залу, але не містить інформації проте, що ОСОБА_3 має приймати участь в чемпіонаті чи іграх за межами України, та протягом якого періоду.

Доказів ухиляння батька - відповідача ОСОБА_2 від надання згоди на оформлення документів для виїзду дитини за кордон та на виїзд дитини за кордон позивачка суду не надала, доказів її звернення до відповідача (листи, телеграми з підтвердженням відповідача про їх отримання) щодо необхідності з'явитись до нотаріуса у певний день та час для надання дозволу для виїзду дитини за кордон, із зазначенням конкретної країни та проміжку часу для виїзду дитини за кордон позивачка також суду не надала.

Відповідач ОСОБА_2, житель с. Дубки Городенківського району Івано-Франківської області, є інвалідом 2 групи загального захворювання, що стверджено пенсійним посвідченням № НОМЕР_2, виданим 03.05.2017р. Пенсійним Фондом України та Довідкою до Акта огляду МСЕК серії АВ 3 0727481, виданою 09.06.2016 р.

Із виписки з історії хвороби відповідача слідує, що він з 03.02.2013 р. по 07.03.2013 р. знаходився на лікуванні в Новоуренгойській міській клінічній лікарні Російської Федерації з діагнозом - забій головного мозку важкого ступеня, забій стовбурових відділів головного мозку, субарахноїдальний крововилив, набряк головного мозку, кома1; забійна рана і забій м'яких тканин голови. Про те, що відповідач 13.03.2013 р. був доставлений в Івано-Франківську ОКЛ машиною невідкладної допомоги з м. Харкова та перебував на лікуванні з 13.03.2013 р. до 22.03.2013 р., стан хворого стабільно важкий, він переведений в обласну дитячу лікарню, свідчить Виписка епікриз із медичної карти стаціонарного хворого № 514513.

Про те, що відповідач ОСОБА_2 на час постановлення судового рішення про розірвання шлюбу мав І групу інвалідності відображено в Рішенні Івано-Франківського міського суду від 24.06.2014 р. в справі № 344/4579/14-ц.

Приймаючи до уваги вищенаведене, судом не встановлено, що відповідач зловживає своїми правами щодо сина ОСОБА_3, нехтує інтересами дитини і відмовляється надати згоду на для оформлення документів та на виїзд дитини за кордон на конкретну поїздку на конкретний період. Тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі ст.ст. 7,141, 150,155,157 СК України, ст. 313 ЦК України, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268, 273,352, 354 ЦПК України суд,-

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про надання їй дозволу на оформлення проїзних документів на неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя АДРЕСА_1, для виїзду за кордон до досягнення ним шістнадцятирічного віку (до ІНФОРМАЦІЯ_6 року), до країн Шенгенської угоди, без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, та про надання дозволу неповнолітній дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителю АДРЕСА_1, на тимчасовий виїзд за кордон до країн Шенгенської угоди на періоди з дати набрання рішенням законної сили до ІНФОРМАЦІЯ_6 року, тривалістю перебування дитини за кордоном не більше 90 календарних днів впродовж кожного року, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Івано-Франківської області або через Городенківський районний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 10 квітня 2018 року.

Суддя: Ничик Г. І.