Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 1527/2-451/11

провадження № 61-10541св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, у складі судді Середи І. В., від 17 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я., від 12 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2010 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 грудня 2007 року між

АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір

№ 0, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит у розмірі 80 000 доларів США зі сплатою 12,4% річних з терміном повернення 26 грудня 2027 року. З метою забезпечення умов кредитного договору у той же день між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки. Позивач зазначив, що позичальник неналежним чином виконувала свої зобов'язання за вказаним кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 98 611,05 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 787 409,28 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2007 року № 0 у розмірі 787 409,28 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одесивід 17 грудня 2014 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором

від 26 грудня 2007 року у розмірі 787 409,28 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 635 598,97 грн, заборгованість за процентами - 131 760,09 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 2 097,88 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки позичальник неналежним чином виконувала свої обов'язки за кредитним договором. Зобов'язання повинні виконуватися у передбачений законом та договором строк. За порушення зобов'язань відповідачі солідарно несуть цивільно-правову відповідальність.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що відповідачами не спростовано факт невиконання зобов'язання та розмір заборгованості. Банк звернувся з позовом до поручителя у межах шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя, який відліковується з дня настання строку виконання основного зобов'язання.

У касаційній скарзі ОСОБА_4просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк не пред'явив вимогу до поручителя у строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України. Суди не перевірили, яка фактична сума заборгованості існувала на момент прийняття рішення, не встановили чи було звернуто стягнення на іпотечне майно. Заявник не був повідомлений про час та дату судового засідання під час розгляду справи у суді першої інстанції, внаслідок чого він був позбавлений можливості подати докази, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відзив, поданий ОСОБА_4, залишається судом без розгляду, оскільки надісланий на адресу суду у травні 2018 року, тобто поза межами строку на касаційне оскарження.

Відзиву на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Під час розгляду справи суди встановили, що 26 грудня 2007 року між

АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та

ОСОБА_3 був укладений договір № 0 про надання споживчого кредиту на загальну суму у розмірі 80 000 доларів США зі

сплатою 12,4% річних з терміном повернення 26 грудня 2027 року.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору у той же день між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки.

ОСОБА_3 неналежним чином виконувала зобов'язання за вказаним кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 98 611,05 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 787 409,28 грн, з яких: заборгованість за основним боргом та простроченим кредитом - 635 598,97 грн, що еквівалентно 79 599,12 доларів США; заборгованість по строковим та простроченим процентам - 131 760,09 грн, що еквівалентно 16 500,95 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 2 097,88 грн, що еквівалентно 262,73 доларів США.

Суди встановили, що 03 вересня 2009 року кредитор надіслав на адресу боржника і поручителя вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, в якій вимагав безпосередньо від ОСОБА_4 повернення кредиту, нарахованих процентів протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати отримання поручителем вимоги. Факт отримання вищевказаної вимоги ОСОБА_4 не заперечувався (т. 1 а. с. 46, 48).

31 березня 2010 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК Українивстановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц (провадження № 14-145цс18).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у

статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212, 215 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що його підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Висновки апеляційного суду про наявність підстав для стягнення заборгованості з поручителя за кредитним договором є передчасними, оскільки умовами кредитного договору передбачено погашення кредитної заборгованості за встановленим графіком щомісячних платежів.

Вирішуючи спір, апеляційний суд не встановив, з якої дати відбулося прострочення погашення заборгованості за кредитним договором, та залежно від цих обставин, не з'ясував, з якого часу повинен обраховуватись строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення сум (щомісячних платежів до моменту пред'явлення вимоги про дострокове виконання зобов'язання) та чи є чинною порука щодо всіх прострочених платежів, оскільки у разі пред'явлення вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання зобов'язання (чи частини зобов'язання) в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Крім того, встановивши, що банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів та надіслав позичальнику і поручителю вимогу про повернення кредитних коштів, апеляційний суд не звернув увагу на те, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк