Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 335/9780/15-ц

провадження № 61-34045св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів: Полякова О. З., Бєлки В. Ю., Кухаря С. В., від 06 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави.

Позовна заява мотивована тим, що 31 січня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 40 000, 00 доларів США, зі сплатою відсотків від 11,5% до 8,5% річних, з кінцевим терміном повернення до 30 січня 2015 року. У зв'язку з тим, що у визначений договором термін позичальник не повернув всю суму кредитних коштів утворилась заборгованість у розмірі 23 651, 65 долар США. 31 січня 2008 року, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору, між сторонами було укладено договір застави, за умовами якого ОСОБА_3 передав банку у заставу автомобіль марки «TOYOTA CAMRY», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить йому на праві власності.

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ «Фідобанк» просило суд звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки «TOYOTA CAMRY», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3 на праві власності, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, у складі судді Бойко О. Ю., від 06 вересня 2017 року ПАТ «Фідобанк» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк використав передбачене статтями 615, 1050, 1054 ЦК України право на односторонню зміну умов кредитного договору і змінив строк виконання основного зобов'язання, надіславши 29 травня 2012 року лист-вимогу про дострокове погашення всієї суми кредиту. Строк позовної давності згідно частини п'ятої статті 261 ЦК України починає перебіг від наступного дня, встановленого банком для повного дострокового повернення кредиту. У даному випадку перебіг строку необхідно відраховувати, виходячи з дня відправки вимоги про дострокове погашення всієї суми кредиту - 29 травня 2012 року, а відтак тридцятиденний термін дострокового повернення кредиту сплив 28 червня 2012 року, отже трирічний строк позовної давності сплив 28 червня 2015 року, однак позивач звернувся до суду з позовом 17 вересня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної даності, про застосування якого заявив відповідач.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Апеляційний суд вказав на відсутність доказів, які б підтверджували понесення відповідачем витрат на правову допомогу саме у розмірі 22 400 грн.

У вересні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2017 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить змінити ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2017 року у частині вирішення питання про відшкодування понесених ним витрат на правову допомогу і стягнути із ПАТ «Фідобанк» на його користь 22 400, 00 грн понесених витрат на правову допомогу, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що апеляційний суд безпідставно не вирішив питання про відшкодування понесених ним витрат на правову допомогу та необґрунтовано зазначив, що заявником не надано належних доказів необхідності понесення витрат у визначеному ним розмірі.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2017 року переглядається судом касаційної інстанції у частині вирішення питання про відшкодування понесених відповідачем витрат на правову допомогу. В іншій частині ухвала апеляційного суду не оскаржується.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

У жовтні 2017 року ПАТ «Фідобанк»подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказує на її необґрунтованість та безпідставність.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

04 червня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

18 жовтня 2018 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За правилами частини першої, пункту 2 частини третьої статті 79 ЦПК України, 2004 року, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 84 ЦПК України, 2004 року, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який був чинним на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно частини першої статті 88 ЦПК України, 2004 року, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.

Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно правил пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

До суду апеляційної інстанції на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу заявником надано наступні документи.

Договір про надання правової допомоги від 07 лютого 2017 року, укладений між заявником та адвокатом Габуєвим Г. Ю., за умовами якого адвокат надає заявнику правову допомогу на стадії апеляційного провадження у справі № 335/9780/15-ц (а.с. 214-215).

Пунктом 5.1 вказаного договору визначено, що за отриману правову допомогу клієнт сплачує адвокати винагороду (гонорар) у розмірі 640, 00 грн за кожну годину роботи адвоката у судовому засіданні при розгляді справи, а також у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, пов'язаних із наданням правової допомоги у справі.

Звіт про обсяги правової допомоги, наданої адвокатом клієнту за період з 07 лютого по 15 березня 2017 року (а.с. 216).

Відповідно до вказаного звіту адвокат Габуєв Г. Ю. 08 лютого 2017 року витратив 4 години на ознайомлення із матеріалами апеляційної скарги, 09 лютого 2017 року здійснив аналіз впливу розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Фідобанк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у розрізі доводів апеляційної скарги, на що було витрачено 2 години. Також 09 лютого 2017 року адвокатом було витрачено 2 години на консультацію з питань застосування законодавства у спірних відносинах та 4 години на підготовку правової позиції, стратегії та тактики захисту. 10 лютого 2017 року Габуєвим Г. Ю. було витрачено 8 годин на здійснення пошуку судової практики за судовими рішеннями, внесеними до Єдиного державного реєстру судових рішень. З 14 по 16 лютого 2017 року адвокатом витрачено у загальній кількості 14 годин на складення заперечень на апеляційну скаргу. 15 березня 2017 року адвокат приймав участь у судовому засіданні (1 година). Всього на надання правової допомоги адвокатом було витрачено 35 годин.

Також заявником надано копію квитанції до прибуткового касового ордера № 17 від 15 березня 2017 року про сплату адвокату Габуєву Г. Ю. 22 400, 00 грн за надання послуг правової допомоги (а.с. 217) і акту прийому-передачі наданих послуг від 15 березня 2017 року (а.с. 218).

Зважаючи на викладене, висновок апеляційного суду про те, що заявником не надано до суду доказів понесення витрат за надання правової допомоги у суді апеляційної інстанції є необґрунтованим.

Виходячи з положень статей 79, 84, 88 ЦПК України, 2004 року, статті 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Належними доказами, які підтверджують та обґрунтовують реальний розмір витрат на правничу допомогу, крім тих, які подані заявником, є докази, які доводять відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, у Книзі обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за № 1686/24218.

Таким чином, апеляційний суд зобов'язаний з урахуванням обставин і складності справи надати оцінку поданим заявником доказам на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, визначити необхідний фактичний обсяг правової допомоги, співмірність витрат на правничу допомогу, за результатами чого, надати обґрунтований висновок про наявність/відсутність підстав для відшкодування таких витрат і їх розмір, а не формально (без надання оцінки доказам та аргументам) вказати про відсутність підстав для компенсації таких витрат на користь відповідача за рахунок позивача.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для відшкодування понесених заявником витрат на правничу допомогу є передчасними.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно перевірити обґрунтованість вимог заявника про відшкодування витрат на професійну правничу (правову) допомогу, надати оцінку доводам та поданим доказам, як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2017 року у частині вирішення питання про відшкодування витрат на правову допомогу скасувати.

Справу у цій частині передати на новий розгляд до Запорізького апеляційного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіБ. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк