Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 279/11008/15-ц

провадження № 61-8760св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 травня 2016 року в складі судді Снігір В. М. та рішення апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року в складі суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Талько О. Б.,

встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Позовна заява мотивована тим, що 08 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та Кримським відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу на суму 10 000 грн строком на 6 місяців зі сплатою 16 % річних. Позивач вніс на рахунок відповідача 10 000 грн, проте останній після закінчення строку дії депозитного договору суму вкладу та нарахованих відсотків не повернув. Неправомірними діями банк завдав позивачу моральну шкоду.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк»: 10 000 грн вкладу за договором, 3 600 грн відсотків за користування депозитом та 10 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 травня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 10 000 грн депозиту відповідно до договору банківського вкладу від 08 листопада 2013 року, 18 % річних від суми вкладу в розмірі 3 600 грн, 1 000 грн моральної шкоди, 551 грн судового забору. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами укладено договір банківського вкладу, проте відповідач не виконав належним чином його умов, тому наявні правові підстави для стягнення суми вкладу та нарахованих відсотків за період з 08 листопада 2013 року до 08 листопада 2015 року. Також позивачу було завдано моральної шкоди у розмірі 1 000 грн.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції змінено в частині вимог про стягнення відсотків за депозитом. Зменшено розмір стягнутих відсотків з 3 600 грн до 900 грн. Рішення місцевого суду в частині вимог про відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що на виконання укладеного між сторонами депозитного договору позивач вніс на рахунок відповідача 10 000 грн, проте останній не виконав своїх зобов'язань щодо повернення суми вкладу та нарахованих відсотків. Умовами депозитного договору передбачено строк його дії - шість місяців, тому відсотки підлягають до стягнення саме за вказаний період.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило скасувати рішення судів місцевого й апеляційного судів в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В решті судові рішення в касаційному порядку не оскаржуються, тому за правилом статті 400 ЦПК України не є предметом касаційного перегляду.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту укладення між сторонами депозитного договору, зокрема не надано документів, які підтверджують внесення коштів на виконання вказаного правочину. Додані до матеріалів справи докази не є належними та допустимими доказами, їх копії не засвідчені належним чином, з оригіналами документів не звірялись.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

13 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 08 листопада 2013 року між ним та Кримським відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір у гривнях, за умовами якого він передав відповідачу грошові кошти в розмірі 10 000 грн на строк 6 місяців зі ставкою 16 % річних.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач вказував, що позивач не подав належних та допустимих доказів, які підтверджують внесення останнім коштів на виконання умов спірного депозитного договору, оскільки наявна у матеріалах справи копія квитанції не відповідає вимогам Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174).

Статтею 1064 ЦК України установлено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка та залишок грошових коштів на рахунку на момент пред'явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред'явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред'явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 174 передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Вирішуючи питання щодо стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суди зазвичай встановлюють факт укладення відповідного договору, з'ясовують повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд зазначив, що позивачем на підтвердження укладення депозитного договору подано лише копії: заяви на оформлення вкладу «Депозит плюс 6 місяців» від 08 листопада 2013 року, додаткової угоди до договору від 08 листопада 2013 року та касової квитанції.

Проте, у справі, яка переглядається, апеляційний суд на ці обставини уваги не звернув, ухвалив рішення у справі на підставі не засвідчених копій: заяви на оформлення вкладу «Депозит плюс 6 місяців» від 08 листопада 2013 року, додаткової угоди до договору від 08 листопада 2013 року, квитанції.

З наявної у матеріалах справи копії квитанції, яка не завірена належним чином, не вбачається її зміст.

Оригінали вказаних вище документів у матеріалах справи відсутні та судом апеляційної інстанції не перевірялись.

Частинами третьою та четвертою статті 10 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини другої статті 59 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини другої статті 64 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Апеляційний суд не сприяв усебічному та повному дослідженню доказів, не роз'яснив сторонам права на подання належних та допустимих доказів, зокрема оригіналу квитанції чи іншого документа, який відповідає вимогам Інструкції № 174, про внесення коштів на виконання умов депозитного договору.

Отже, суд апеляційної інстанції не встановив обставини справи на підставі належних та допустимих доказів.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Перевірка доводів заявника, пов'язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, зокрема щодо внесення коштів на виконання умов депозитного договору, перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, то відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Таким чином, рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення суми вкладу та відсотків за користування депозитом скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько В. В. Пророк І. М. Фаловська С. П. Штелик