ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 644/8081/17

Провадження № 22-ц/818/149/18

06 грудня 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання - Прокопчук І.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Оджонікідзевського районного суду м. Харкова, ухвалене 09 липня 2018 року у складі судді Зябрової О.Г., -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 257 249 грн., набутих без достатньої правової підстави.

В обґрунтування посилався на те, що 15 червня 2015 року між сторонами у справі було узгоджено вартість виконання ОСОБА_2 монтажних робіт та реконструкції будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Це підтверджується актом узгодження ціни на виконання робіт, скріпленим підписами сторін. Відповідач отримав від позивача грошові кошти задля виконання досягнутих між сторонами домовленостей, що підтверджується актами передачі грошових коштів на купівлю будівельних матеріалів та проведення будівельно-монтажних робіт на загальну суму 650 000 грн. Згідно акту виконаних робіт від 22 червня 2015 року ОСОБА_1 прийняв виконані роботи на суму 392 751 грн., з якістю виконання яких погодився. У жовтні 2015 року ОСОБА_2 в односторонньому порядку припинив виконання будівельних робіт, решту отриманих коштів у розмірі 257 249 грн. не повернув. Завершення будівництва будівлі за адресою: АДРЕСА_1, було здійснено за домовленістю позивача з іншою будівельною організацією.

Рішенням Оджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що між сторонами у справі виникли договірні зобов'язання, які виконувалися сторонами. Правова підстава їх відносин в установленому законом порядку не скасована, не визнана недійсною, не змінена чи припинена. Тому підстави для застосування вимог ст. 1212 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) про повернення безпідставно набутого майна відсутня.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обгрнтування посилається на те, що рішенням суду в іншій цивільній справі встановлена відсутність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договірних відносини підряду, тобто правова підстава набуття ОСОБА_2 грошових коштів визнана недійсною. Тому суд помилково вважав, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню положення ст. 1212 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судовим розглядом та вбачається із матеріалів справи, 15 червня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2А узгодили вартість виконання монтажних робіт та реконструкції будівлі за адресою: АДРЕСА_1. Це підтверджується актом узгодження цін на виконання робіт, підписаним сторнами (а.с. 5-6).

16 червня 2015 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 550 000 гривень, необхідних для придбання будівельних матеріалів і виконання будівельно-монтажних робіт за вказаною адресою (а.с. 7).

Згідно акту виконаних робіт від 22 червня 2015 року підрядник здав, а замовник прийняв виконані роботи на суму 392 751 грн. (а.с. 9). Позивач у справі не заперечує виконання відповідачем робіт на зазначену суму.

21 липня 2015 року та 24 липня 2015 року ОСОБА_2 було передано ще 100 000 гривень на придбання будівельних матеріалів і виконання будівельно-монтажних робіт за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8). Однак відповідачем жодних інших будівельно-монтажних робіт на користь ОСОБА_1 виконано не було.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існувала усна довомовленість щодо проведення на замовлення ОСОБА_1 ремонтних робіт (а.с. 17-18).

Оскільки рішенням суду, що набрало законної сили і не скасовано, встановлено вчинення сторонами у справі правочинів, спрямованих на виконання обумовлених ремонтно-будівельних робіт, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування ст. 1212 ЦК України.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги його не спростовують. Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1, належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1, залишити без задоволення.

Рішення Оджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2018 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний