Справа № 723/1555/17
Провадження № 2/723/166/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року м.Сторожинець

Сторожинецький районний суд

Чернівецької області в складі:

головуючого судді Яківчика І.В.,

при секретарі Крупчак М.І.

за участю

представників позивача та

відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2

позивача та відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сторожинець цивільну справу за позовом ОСОБА_5, до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору та визнання права власності на спадкове майно за законом, третя особа ОСОБА_4, а також за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частку майна колишнього колгоспного двору, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на майно в порядку спадкування,

встановив:

ОСОБА_5 звернулася в суд до відповідача ОСОБА_3 з позовом, який в подальшому уточнила збільшивши позовні вимоги посилаючись на те, що вона із своєю мамою ОСОБА_3 Домкою Іванівною з січня 1991 року постійно проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1 у колгоспному дворі головою якого був ОСОБА_7.

Належність двору до суспільної групи колгоспних дворів та перебування голови двору в членах колгоспу з 1948 року підтверджується протоколом № 17 засідання правління колгоспу «Більшовик» від 05.08.1980 року, випискою з по господарської книги, довідкою сільської ради та копією державного акту на право власності на земельний пай.

Станом на 1988 рік в дворі проживали його голова ОСОБА_7, дружина голови ОСОБА_8, яка померла 26.11.1988 року і після смерті якої спадщина не відкривалась та син голови відповідач по справі ОСОБА_3, який весною 1988 року був призваний на службу до радянської Армії, із якої звільнився 22.06.1990 року і 20.08.1990 року вибув із двору добровільно. Виписався з будинку і прописався в с. Новосілка Кіцманського району Чернівецької області, а відповідно права власності на будь-які частку не набув.

Станом на 15 квітня 1991 року в дворі проживали голова двору ОСОБА_7, його донька ОСОБА_8 та його внучка ОСОБА_5, які в цьому дворі мали по 1/3 частці.

Голова двору ОСОБА_7 помер 15.02.1996 року і його донька ОСОБА_8, яка постійно проживала на час смерті свого батька в цьому дворі, прийняла спадщину після нього у вигляді 1/3 частки двору.

Крім ОСОБА_9, спадкоємцями майна ОСОБА_7 були також його діти ОСОБА_10, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, які спадщину не приймали.

22.11.2013 року ОСОБА_9, яка володіла ? часткою в майні колишнього колгоспного двору померла. Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_8 була її донька ОСОБА_5, яка і прийняла спадщину, проживаючи в дворі, як на момент смерті своєї матері так і після неї.

Просила визнати за нею право власності на 1/3 частку в майні колишнього колгоспного двору та на 2/3 в цьому майні яке залишилось після смерті її матері, а також в цілому на все спадкове майно у вигляді житлового будинку, ганку, сараїв та вбиральні за адресою вул. Набережна, 8 в с. Дібрівка Сторожинецького району Чернівецької області

Позивач ОСОБА_3 також звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 посилаючись на те, що він народився в с. Дібрівка Сторожинецького району Чернівецької області в сімї ОСОБА_7 та ОСОБА_11. Батьки збудували в 1964 році житловий будинок. Після того як його сестри ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 вийшли заміж і вибралися із батьківського будинку, там залишилися проживати тільки він та батьки. В подальшому він був призваний на дійсну військову службу до лав Армії

Під час його служби у 1988 році померла мама, а тому він разом з батьком в звязку з тим, що вказаний двір відносився до суспільної групи колгоспних дворів, стали єдиними співвласниками цього двору, оскільки було прийнято Закон «Про власність», який і припинив існування колгоспних дворів, а він після звільнення з Армії 22.06.1990 року проживав з батьком до 20.08.1990 року.

29.01.1991 року в житловому будинку разом із батьком. почали проживати його сестра ОСОБА_9 із своєю дочкою ОСОБА_5.

Батько помер 15.02.1996 року і після цього відкрилася спадщина на належну йому ? частку житлового будинку і погосподарських споруд.. Спадщину прийняли його сестра ОСОБА_8, яка проживала і залишилась проживати в цьому будинку та він, оскільки вступив в управління спадковим майном, а саме обробляв город, провів ремонт будинку, забрав собі станки, інструменти, січкарню та інші речі. Тобто йому, з урахуванням належної частки в колгоспному дворі, стало належати ? частки цього двору, а ОСОБА_5, яка прийняла спадщину після смерті своєї матері, а його сестри ОСОБА_8, яка настала 12.11.2-13 року належить ? частка.

Виходячи з цього просив визнати за ним право власності на ? частку майна колишнього колгоспного двору що по вул. Набережній, 8 с. Дібрівка Сторожинецького району Чернівецької області, а також на ? цього ж двору як спадщина після смерті батька, встановивши факт прийняття ним цієї спадщини.

Вказані цивільні позови були обєднані в одну справу ухвалою Сторожинецького районного суду від 03.11.2017 року із залученням до участі в справі в якості третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4, яка до того була представником позивача ОСОБА_5.

У вступних словах, сторони і їх представники підтвердили свої позовні вимоги посилаючись на викладені в позовах і запереченнях обставини.

Позивач ОСОБА_3 будучи допитаним, з його згоди, як свідок, суду показав, що він є сином померлого ОСОБА_7, який працював в колгоспі, рідним братом відповідача ОСОБА_6, третьої особи ОСОБА_4 та дядьком позивача ОСОБА_5 Після служби в армії він став проживати в ІНФОРМАЦІЯ_2 в звязку з тим що женився, а з батьком проживала сестра ОСОБА_9. Коли батько помер то він взяв січкарню, два молотки і косу. За будинком ніхто не доглядав. Він трохи викошував буряни але він мав своє господарство. До нотаріуса він не звертався бо він в сімї самий менший і все господарство мало відійти йому. В подальшому свідок пригадав, що січкарню батько йому дав ще за життя.

Третя особа ОСОБА_4 будучи допитаною, з її хгоди, в якості свідка, суду показала, що вона є рідною сестрою позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_6, померлої ОСОБА_8 та тіткою позивача ОСОБА_5 За життя батька, після служби в армії її брат ОСОБА_3 одразу ж поїхав до своєї дружини в інше село і в господарстві батьків не проживав. З батьком, як на час його життя і моменту смерті, а також після цього проживала її сестра ОСОБА_9 з дочкою ОСОБА_5, які і доглядали за будинком і господарством та городом і всі знали що то господарство ОСОБА_9. Після похорон батька, ОСОБА_3 до батькового господарства взагалі не приходив. Вона памятає, що з хати ОСОБА_3 нічого не забирав хіба брав коли ніхто не бачив.

Відповідач по справі ОСОБА_6, будучи допитаною в суді, з її згоди, в якості свідка, суду показала, що являється рідною сестрою позивача ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4, померлої ОСОБА_8 та тіткою позивача ОСОБА_5 Її тато ОСОБА_7 проживав до своєї смерті із дочкою ОСОБА_8 та внучкою ОСОБА_5 Після приходу брата з армії тато дав йому гроші телицю, січкарню і брат пішов жити до своєї жінки в інше село і більше до тата не приходив. Після смерті батька, брат ОСОБА_3 був на похороні, а після цього поїхав до себе додому і більше вона його в цьому будинку не бачила. З батьком проживала сестра ОСОБА_9 з своєю дочкою ОСОБА_5. Вони і залишились власниками цього господарства. Всі діти померлого, в тому числі і вона, окрім ОСОБА_9, спадщину після смерті батька не приймали.

Свідок ОСОБА_12 суду показала, що вона є племінницею ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, оскільки її батько, який давно вже помер, був їх рідним братом. Вона памятає, що після смерті її баби ОСОБА_11 з дідом залишилась проживати ОСОБА_9 з своєю дочкою ОСОБА_5, а після смерті діда, позивача ОСОБА_3 вона в господарстві, де залишилась проживати ОСОБА_9 з дочкою, взагалі не бачила. Рідко коли, може раз у рік, він приходив у гриби але в хаті не жив.

Заслухавши вступні слова учасників справи, які усно виклали зміст та підстави своїх вимог і заперечень щодо предметів позовів і надали пояснення щодо них та дослідивши докази по справі в тому числі допитавши заявлених учасниками свідків, судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Так судом встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_4, та ОСОБА_6 були членами сімї ОСОБА_7 та ОСОБА_11, що в суді визнавалося учасниками справи і суд не має обґрунтованих сумнівів щодо достовірності цих обставин, а відповідно вони не підлягають доказуванню згідно положень ч.1 ст.82 ЦПК України.

ОСОБА_7 та ОСОБА_11 за життя збудували житловий будинок № 8 по вул. Набережній в с. Дібрівка Сторожинецького району Чернівецької області, підтвердженням права на який є дані погосподарських книг сільської ради за 1986-1990 роки (а.с.81), за 1995-1991 роки (а.с.14, 82), технічного паспорту (а.с.11-13), а також визнавалося учасниками справи. Право власності на вказаний будинок не оформлено і не зареєстровано.

Згідно технічного паспорту вказане будинковолодіння складається із житлового будинку літ. «А-1», ганку літ. «А», сараїв літ. «Б, В/в» та вбиральні літ «Г» із зазначеною датою побудови 1955 рік.

Будинковолодіння розташоване на земельній ділянці органу місцевого самоврядування площею 0,25 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,35 га цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що підтверджено довідкою Старожадівської сільської ради № 263 від 16.05.2017 року (а.с. 15) та витягами з погосподарських книг.

Всі учасники справи визнавали також і обставину щодо належності вказаного будинковолодіння до колгоспної суспільної групи господарств посилаючись на те, що голова господарства ОСОБА_7 був членом колгоспу з 1948 року, як про це зазначено в протоколі № 17 засідання правління колгоспу від 05.08.1980 року (а.с.184).

В достовірності обставини, щодо належності спірного будинку, господарських будівель і споруд до колгоспної суспільної групи господарств суд сумнівається і обґрунтовує свої сумніви наступним.

Судове рішення, згідно положень ст.263 ЦПК України, повинного ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, тобто ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права і обґрунтованим, тобто ухваленим на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст.ст.76,77,78,79,80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому докази мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми.

Статтею 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Суд піддає обставину щодо належності спірного будинку до колгоспної суспільної групи господарства правовому аналізу, виходячи з норм законодавства, яке регулювало власність такого двору, що є необхідним з огляду також на розяснення, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», згідно якого, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на 15 квітня 1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст.123 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на 15 квітня 1991 року) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом Вказівками затвердженими постановами Держкомстату СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26 та від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Із правових позицій, які висловив Верховний Суд України у постановах від 15 січня 2014 року № 6-145цс13, від 24 грудня 2014 року № 6-192цс14 вбачається, що застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з'ясування питання щодо правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим.

Про необхідність і обовязковість перевірки правильності зарахування господарства сторін до колгоспного двору, зазначав також і Апеляційний суд Чернівецької області в ухвалі від 11.04.2017 року, якою задовольняв апеляцію ОСОБА_3 і на яку він посилався в своїх позовних вимогах і запереченнях на позов ОСОБА_5

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення..

Відповідно до законодавства, яке було чинним на час створення та обліку спірного майна прийняття у члени колгоспу здійснювалося загальними зборами колгоспників відповідного колгоспу на підставі заяви особи.

Вказане правило було врегульовано Примірним статутом сільськогосподарської артілі від 1935 року та в подальшому, Примірним статутом колгоспу - нормативним актом, що регламентував основні питання діяльності колгоспів в т.ч. і питання прийняття осіб в члени колгоспу, оплату праці та соціальне забезпечення колгоспників, який було прийнято 3-м Всесоюзним з'їздом колгоспників та затверджено постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР 28 листопада 1969 року.

Згідно цього Статуту, членами колгоспу можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку і виявили бажання своєю працею брати участь у громадському господарстві колгоспу. Прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління в присутності особи, яка подала заяву.

Таким чином належним доказом перебування ОСОБА_7 чи будь-кого іншого із членів його сімї в членстві колгоспу «Більшовик» с. Стара Жадова Сторолжинецького району Чернівецької області, має бути рішення загальних зборів колгоспників, а таке суду не представлено.

Зазначаючи про належність цього господарства до суспільної групи господарств колгоспний двір, сторони одностайно посилалися на наявний в матеріалах справи протокол № 17 засідання правління колгоспу від 5 серпня.1980 року (а.с.184), яким розглядалась і вирішувалась заява ОСОБА_7 про зарахування його в члени колгоспу з 1948 року, внаслідок розгляду якої правління рішило рекомендувати зборам уповноважених зарахувати заявника членом колгоспу з 1948 року.

Однак очевидним є те, що правління колгоспу не приймало рішення про зарахування ОСОБА_7 в члени колгоспу, а тільки рекомендувало зборам уповноважених вирішити позитивно вказане питання. Все інше в тому числі і перебування ОСОБА_7 в членах колгоспу є бажаним домислом учасників цивільного спору. Рішення зборів колгоспників або хоча б зборів уповноважених про зарахування ОСОБА_7 в члени колгоспу немає, а відповідно вказана особа не була членом цього колгоспу хоча і працювала в ньому.

Перевіривши і обмотивувавши свої сумніви, суд переконався, що спірне господарство не відносилося до колгоспної суспільної групи господарств, а тому суд в залежності від цього і вирішує вимоги позивачів, зважаючи при цьому на те, що останні просили суд не тільки про визнання права на частки в колгоспному дворі але і на частки в спадковому майні, а саме позивач ОСОБА_5 просила визнати право власності на спірне майно, як на спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_8, а позивач ОСОБА_3 просив встановити факт прийняття ним спадщини після смерті його батька ОСОБА_7 та визнати право власності за ним на спірне майно, як на спадщину після смерті батька.

.Вирішуючи ці позовні вимоги суд встановив що спірне майно у виді житлового будинку, двох сараїв та вбиральні, що знаходяться в с. Дібрівка, вул. Набережна, 8 Сторожинецького району Чернівецької області і згідно погосподарських книг Старожадівської сільської ради, належало ОСОБА_7 та ОСОБА_11, яка померла 26.11.1988 року про, що свідчить свідоцтво про смерть серії !-МИ № 167927 видане 08.11.2016 року (а.с.78)

На час її смерті з нею проживав тільки її чоловік ОСОБА_7, що підтверджено в суді витягом з погосподарської книги Старожадівської сільської ради за 1986-1990 роки (81), показаннями свідка ОСОБА_12 та сторін, як свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_6

Тобто вказана обставина не заперечувалася сторонами. Всі діти померлої ОСОБА_11 були повнолітніми і з нею не проживали, а позивач ОСОБА_3, який в той час служив в лавах Армії до нотаріуса не звертався, а в даний час не претендує на спадщину після смерті своєї матері.

Згідно ст.ст.548, 549 ЦК УРСР норми права яка діяла на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_11 для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Вступивши фактично в управління спадковим майном тобто залишившись проживати в спадковій частці будинку і по господарських споруд після смерті своєї дружини ОСОБА_7 прийняв спадщину та став одноосібним власником спірного будинку і 15.02.1996 року помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть від 12.07.2016 року серії !-МИ № 164755 (а.с.7).

Заповіту померлий ОСОБА_7 не залишив, а в коло його спадкоємців за законом, першої черги, входили його діти ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_3.

Спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняла, згідно правил тієї ж ст. 549 ЦК УРСР донька спадкодавця ОСОБА_9, яка проживала разом із спадкодавцем в житловому будинку. ОСОБА_9 прийняття спадщини ОСОБА_9 Домкою після смерті свого батька підтверджено в суді визнанням цього факту всіма учасниками справи, а відповідно цей факт окремому доказуванню не підлягає.

Разом з тим такий факт доведено в суді погосподарськими книгами сільської ради за 1991-1995 роки (а.с.14), довідками Старожадівської сільської ради про проживання разом із спадкодавцем його доньки і внучки (а.с.17, 18), а також показаннями свідків в т.ч. і показаннями сторін, як свідків.

Спадкоємці ОСОБА_4 та ОСОБА_6, спадщину не приймали і не бажають приймати, про що зазначили в суді і як сторони по справі і будучи допитаними з їх згоди, як свідки.

Спадкоємець за законом ОСОБА_3 оспорює своє неприйняття спадщини, заявляючи, що він хоч і проживав окремо від батька, але після його смерті фактично вступив в управління і володіння спадковим майном і просить встановити цей факт, посилаючись на те, що він забрав з будинку після смерті батька, січкарню, косу, та деякі інструменти, а також здійснював догляд за будинком, обкошував буряни так як його сестра ОСОБА_9 цього не робила хоча і проживала в будинку. Просив встановити факт прийняття ним спадщини після смерті батька.

Як судом вже було встановлено позивач ОСОБА_3 дійсно входить в коло спадкоємців за законом після смерті свого батька ОСОБА_7, однак до нотаріуса в порядку вимог ст.549 ЦК УРСР протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, не звертався.

Оцінюючи дії спадкоємця, які б свідчили про фактичний вступ в управління чи володіння спадковим майном, з метою вирішення вимоги про встановлення факту прийняття позивачем ОСОБА_3 спадщини та подальшого визнання за ним права власності на частку в цьому майні, суд виходить з того, що дії повязані із фактичним вступом в управління або володіння спадковим майном повинні бути реальними і здійсненими протягом шести місяців з часу настання смерті спадкодавця тобто з часу відкриття спадщини.

Зазначаючи про фактичний вступ в управління спадковим майном, позивач ОСОБА_3 посилався на те, що він обробляв город, проводив ремонтні роботи в будинку, забрав собі різні станки, інструменти, січкарню.

Виясняючи в суді обставину щодо прийняття ОСОБА_3, шляхом допиту позивача як свідка, судом встановлено, що фактичного вступу в управління спадковим майном зі сторони ОСОБА_3 М,І. не відбулося. Із показань свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_6, з якими погодився ОСОБА_3 встановлено, що січкарню позивач забрав зі згоди свого батька ще до смерті останнього.

Пояснити які саме станки було забрано, позивач не зміг, але підтвердив що забрав косу і два молотки.

Показаннями свідків в т.ч. і позивача ОСОБА_3 встановлено, що земельну ділянку обробляла ОСОБА_9, яка і залишилась в спадковому будинку, а з показань ОСОБА_3 достовірно встановлено, що косив буряни біля хати він у 2011 році тобто через пять років після смерті свого батька.

Під фактичним вступом у володіння спадковим майном, на думку суду розуміються будь-які дії спадкоємця з управління, розпорядження і використання майна, підтримання його в належному стані, сплати податків, страхових внесків, інших платежів, здійснення за рахунок спадкового майна витрат, погашення боргів спадкодавця та ін.

При цьому суд не згоден з тим, що забрати з господарства померлого спадкодавця двох молотків і коси, а також і інших речей у вигляді декількох тарілок та веріток (килимків) про які говорила свідок ОСОБА_6 є фактичним вступом у володіння спадковим майном, оскільки в склад спадкового майна входили житловий будинок, сараї і вбиральня, що підтверджено в суді належними і допустимими доказами.

Догляд за цим спадковим майном протягом шести місяців з часу відкриття спадщини здійснювала спадкоємець ОСОБА_9, а не ОСОБА_3 і це в суді підтверджено, а доказів вступу в управління і володіння спадковим майном ОСОБА_3 суду не надано.

Голослівні твердження про забрання підручних речей хоч і вкрай необхідних у господарстві селянина не є належними доказами прийняття спадщини, оскільки в такому випадку спадкоємець не розпорядився майном померлого спадкодавця управляючи ним і не володів ним в інтересах всього спадкового майна, а забрав з господарства і перевіз в інше своє господарство.

У п. 3.3 розділу 1 ч. ІІ Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, повязаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя від 29.01.2009 зазначається, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обовязковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Зазначених документів, чи будь-яких інших, суду не надано, а ухвалити судове рішення про встановлення факту прийняття позивачем спадщини суд не має можливості внаслідок відсутності доказів такого прийняття.

Таким чином судом достовірно встановлено, що спадщину у вигляді житлового будинку і по господарських будівель і споруд, після смерті ОСОБА_7 прийняла тільки його донька ОСОБА_9 вступивши фактично в управління і володіння цим спадковим майном та ставши одноособовим власником цього майна.

28.11.2013 року ОСОБА_9 померла, що доведено в суді свідоцтвом про смерть серії І-МИ № 127469, яке видане 28.11.2013 року (а.с.8), не залишивши після себе заповіту..

Згідно положень ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

За правилами ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя який його пережив і батьки

Судом встановлено, що єдиним спадкоємцем першої черги за законом, прав і обовязків померлої ОСОБА_8 є її дочка ОСОБА_5, родинні відносини якої із спадкодавцем в суді підтверджені її свідоцтвом про народження серії І-МИ № 265907 (а.с.9).

Положеннями ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шестимісячного строку встановленого статтею 1270 цього Кодексу не заявив відмову від неї, а спадкоємець який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини,ю протягом тих же шести місяців з дня відкриття спадщини.

Із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 10.11.2016 року № 45733376 (а.с.19) суду відомо, що інформація про наявність відкритих спадкових справ у Спадковому реєстрі відсутня, що беззаперечно означає неприйняття спадщини будь-якими спадкоємцями які не проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Таким чином ОСОБА_5 після смерті своєї матері прийняла спадщину проживаючи фактично із спадкодавцем на момент її смерті, а тому вважається, в силу положень ч.3 ст.1268 ЦК України такою, що прийняла спадщину.

ОСОБА_8 постійного проживання ОСОБА_5 із спадкодавцем підтверджується відміткою про реєстрацію її місця проживання з 07.07.1998 року, зроблену в її паспорті громадянина України серії КР № 936075 виданому 23.05.2007 року (а.с. 4) та визнанням цієї обставини всіма учасниками справи.

Крім цього такий факт було перевірено також і нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_13, яка 19.06.2018 року зазначила про таке спадкоємство в постанові № 332/02-31 від цього числа, відмовивши у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та скерувала позивача до суду для визнання в порядку спадкування права власності на майно (а.с.236)

Сумнівів в тому, що ОСОБА_5 не прийняла спадщину, після смерті своєї матері ОСОБА_9, суд не має

Згідно технічного паспорту на житловий будинок по вул. Набережній № 8 с. Дібрівка Сторожинецького району Чернівецької області (а.с.11-13), який, як вже було встановлено судом належав ОСОБА_7 і успадкований його донькою ОСОБА_7 Домкою Іванівною після його смерті складається із житлового будинку літ. «А-1», ганку літ. «А», сараїв літ. «Б, В/в» та вбиральні літ «Г» із зазначеною в паспорті датою побудови 1955 рік, вартістю 42952 гривні, що підтверджено вказаним паспортом, дослідженими в суді виписками з погосподарських книг Старожадівської сільської ради та не заперечувалося сторонами.

Будинковолодіння побудоване на земельній ділянці органу місцевого самоврядування площею 0,25 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,35 га цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які перебувають в користуванні спадкоємців в т.ч. спадкоємця ОСОБА_5, яка сплачувала за ці земельні ділянки податки, що підтверджено довідками Старожадівської сільської ради № 263 від 16.05.2017 року (а.с. 15), № 161 від 27.03.2017 року (а.с.16) та витягами з погосподарських книг.

Належність правовстановлюючих документів на спадкові будинок і споруди, судом перевірені і до уваги при цьому не приймається відсутність державної реєстрації на будинок виходячи, в тому числі, із правової позиції по справі № 6-137цс13 висловленої Судовою палатою у цивільних справах Верховного суду України в постанові від 18.12.2013 року

Згідно вказаної правової позиції, право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Виходячи з цього позовні вимоги ОСОБА_5 в частині визнання права власності на спадкове майно за законом, підлягають задоволенню.

При вирішенні цього позову суд керується нормами цивільного кодексу Української РСР 1963 року та положеннями п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, в редакції 2003 року, згідно яких цей Цивільний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

На підставі ст.ст. 1216. 1261, 1268, 1269, 1270, п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст.112, 120, 123, 126, 548, 549 ЦК України (в редакції 1963 року), та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-82, 259, 265, 273 ЦПК України суд,-

УХВАЛИВ

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частку майна колишнього колгоспного двору, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на майно в порядку спадкування, відмовити внаслідок їх безпідставності.

Позовні вимоги ОСОБА_5, до ОСОБА_3, ОСОБА_6 третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору та визнання права власності на спадкове майно за законом, задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, жителькою с.Дібрівка Сторожинецького району Чернівецької області, право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті її матері ОСОБА_9, а саме на житловий будинок літ. «А-1», ганок літ. «а», сараї літ. «Б,В/в» та вбиральню літ. «Г», які розташовані в с.Дібрівка Сторожинецького району Чернівецької області по вул. Набережна № 8.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Апеляційного суду Чернівецької області через Сторожинецький районний суд протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду виготовлено 19 липня 2018 року

СУДДЯ