№ 336/5746/18
Пр..№ 2/336/2952/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2018 р. м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

за участю секретаря Петрова С.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 26.09.2018 р. звернулась до суду в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з вищевказаним позовом.

В позові зазначила, що 14.11.1995 р. між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, з одного боку, та ОСОБА_5, з іншого боку, було укладеного договір міни нерухомості № 249.М.

Відповідно до п.2 зазначеного договору в результаті обміну у власність ОСОБА_5 переходить 1-кімнатна квартира АДРЕСА_1. У власність ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності переходить квартира АДРЕСА_2

Умови договору міни виконані сторонами належним чином та у повному обсязі. Кожна зі сторін звільнила відчуджену нею квартиру та вселилась у придбану за вказаним договором.

Договір, укладений між сторонами, був зареєстрований на Запорізькій регіональній біржі нерухомості, право власності на квартиру зареєстроване Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації.

Однак позивачі не мають можливості розпорядитись квартирою, оскільки втрачено оригінал договору.

За позовом представник позивачів, посилаючись на ст.ст.12, 15, 16, 392 ЦК України, просить визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_2

Ухвалою судді від 05.10.2018 р. відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 09.11.2018 р.

09.11.2018 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 28.11.2018 р.

Представник позивачів подала до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивачів, позов підтримує, просить задовольнити.

Відповідач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовну не заперечує.

Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України.

В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Перевіривши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію сторін, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що 14.11.1995 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір міни нерухомості № 249.М, за умовами якого ОСОБА_5 міняє 2-кімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3, на 1-кімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 яка належить ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (п.1).

В результаті обміну у власність ОСОБА_5 переходить 1-кімнатна квартира АДРЕСА_1, а у власність ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності переходить квартира АДРЕСА_2 (п.2).

Згаданий договір на підставі ст.15 ЗУ «Про товарні біржі» був зареєстрований в Запорізькій Регіональній біржі нерухомості (а.с.13). Право власності ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі вказаного договору зареєстровано в ТОВ «ЗМБТІ» (а.с.14-17).

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 241 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує.

До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін (ст.242 ЦК УРСР в ред..1963 р.).

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Зі змісту договору міни від 14.11.1995 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов'язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло.

В даному випадку право власності виникло на підставі договору міни, який проведено у якості біржової операції між сторонами.

Отримавши державну реєстрацію в ТОВ «ЗМБТІ» права власності на квартиру АДРЕСА_2, яку ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали за договором міни від 14.11.1995 р., держава цим самим визнала право власності позивачів на спірну квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах.

З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору міни та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", є підстави вважати даний договір дійсним.

Положення ст.392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Також, у постанові від 23.12.2014 р. у справі № 3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючого документа.

Враховуючи, що договір на підставі якого позивачі набули право власності є дійсним, а власники втратили правовстановлюючий документ, то їх право власності підлягає захисту у обраний позивачами спосіб.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_1) ОСОБА_3 (АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_4 (АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3) право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В.Дмитрюк