Номер провадження: 22-ц/785/5679/18
Головуючий у першій інстанції Целух А. П.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Півнєві Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2018 року в цивільний справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, -

ВСТАНОВИВ:

Процесуальний рух справи в суді першої інстанції.

15 вересня 2017 року ОСОБА_2 через свого представника - ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та просив суд стягнути з відповідача на його користь в якості відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою грошові кошти в сумі 73148,81 грн; судові витрати покласти на відповідача (а.с. 1-7). 12.12.2017 року від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву (а.с. 41-48). 14.02.2018 року позивач через свого представника ОСОБА_3 подав відповідь на відзив відповідача (а.с. 68-70).

06 квітня 2018 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені. Зокрема, суд вирішив стягнути з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_2 суму страхового відшкодування у розмірі 49500,00 грн, суму пені за період з 25 серпня 2016 року по 08 вересня 2017 року у розмірі 14053,93 грн, суму збитків з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 25 серпня 2016 року по 08 вересня 2017 року у розмірі 8052,92 грн, суму 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 25 серпня 2016 року по 08 вересня 2017 року у розмірі 1541,96 грн, а також стягнути з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 731, 49 грн (а.с. 75-77).

Позиції сторін в справі в суді першої інстанції.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 17 травня 2016 року о 13 год. 30 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2016 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України. Відповідно до полісу № АІ5212347 від 15 липня 2015 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 на момент настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», франшиза відповідно даного полісу складає 500 грн. Позивач зазначив, що 18 травня 2016 року ОСОБА_5 подав до Одеської дирекції ГРУ ПрАТ «УПСК» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 17 травня 2016 року за участю забезпеченого транспортного засобу «AUDI Q5», д/н НОМЕР_3. 13 липня 2016 року та 27 квітня 2017 року ОСОБА_3, діючи як представник потерпілого ОСОБА_2 на підставі довіреності від 22 червня 2016 року, подала до ГРУ ПрАТ «УПСК» заяви про виплату страхового відшкодування за договором (полісом) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5212347 від 15 липня 2015 року у зв'язку зі шкодою, заподіяною внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу - «AUDI Q5», д/н НОМЕР_3. Проте, як зазначив позивач, на час звернення до суду страхове відшкодування з боку відповідача ПрАТ «УПСК» не виплачено. Тому просив задовольнити позовні вимоги щодо стягнення заборгованості, пені, штрафних санкцій та трьох процентів річних (а.с. 1-7).

Відповідач, в своїх запереченнях на позов, зазначив, що відповідно до наданих страховику документів, на отримання страхового відшкодування претендують ОСОБА_6, як представник потерпілого, та завдавач шкоди - ОСОБА_7 Як вказав відповідач, ОСОБА_2 перебуває у статусі потерпілої особи внаслідок ДТП, ОСОБА_6 - представник потерпілого та діє на підставі довіреності , ОСОБА_7 - заподіювач шкоди та страхувальник за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5212347 від 15.07.2015 року. Відповідно до змісту нотаріально оформленої заяви ОСОБА_2 отримав грошові кошти від ОСОБА_6, яка є представником ОСОБА_7 по довіреності, в розмірі 112 005 грн. Так, як вказує відповідач, між сторонами відбувся взаєморозрахунок, на користь ОСОБА_2 сплачено 112 005 грн, а тому він не може отримати страхове відшкодування в розмірі 49 500 грн, оскільки в такому випадку загальна сума, отримана ним в якості відшкодування буде складати 161 505 грн, що суперечить порядку розрахунку страхового відшкодування за конструктивною загибеллю транспортного засобу. Крім того, відповідач звернув увагу на те, що позивач ОСОБА_6, діючи в інтересах ОСОБА_2, в порушення ч. 3 ст. 238 ЦК України, звертаючись до страховика із заявою про страхове відшкодування, просила перерахувати кошти на свою користь, а не в інтересах свого довірителя - ОСОБА_2 А тому, як вважає відповідач, позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки підписант позовної заяви належним чином не сформував зміст позовних вимог в частині отримувача коштів, а сам потерпілий ОСОБА_2 особисто не заявляє жодних майнових вимог до ПрАТ «УПСК» щодо здійснення страхового відшкодування (а.с. 42-48).

Оцінка позицій сторін судом першої інстанції.

Приймаючи рішення в справі суд першої інстанції виходив з того, що ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» у визначений законом строк виплати страхового відшкодування не здійснили. Тому, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь позивача невиплачене страхове відшкодування в обсязі ліміту відповідальності за виключенням суми франшизи, тобто 49 500 грн, а також пеню та інфляційні втрати.

Процесуальний рух справи в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з вказаним рішенням 25.05.2018 року ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» засобами поштового зв'язку направили до суду апеляційну скаргу (а.с. 80-83).

09.08.2018 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (а.с. 104-107).

20.08.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 110).

12.09.2018 року ОСОБА_3 подала до суду пояснення щодо суті справи (а.с. 113-115).

В судовому засіданні представник позивача просила залишити без задоволення апеляційну скаргу. 13.09.2018 року розгляд справи відкладався в зв'язку з неявкою апелянта-відповідача. До судового засідання 22.11.2018 року апелянт не з'явився. Про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт, як ініціатор провадження на цій стадії, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї скарги, і крім судових повісток, має можливість отримати інформацію про розгляд його скарги в Інтернеті-мережі на офіційній сторінці Апеляційного суду Одеської області. Тому, слід визнати, що апелянт самостійно розпорядився своїми процесуальними правами, та не з'явився в судове засідання до Апеляційного суду Одеської області.

Доводи апеляційної скарги та заперечень на неї.

Апелянт вважає, що страхувальником не були дотримані положення абз. 2 п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та при цьому пояснює, що у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» немає правових підстав для виплати страхового відшкодування на користь ОСОБА_3, оскільки вона не є потерпілою особою, а виступає представником потерпілого на підставі довіреності. Крім того, апелянт вказує, що позивачем не було надано доказів того, що ним чи іншою уповноваженою особою було попередньо узгоджено зі страховиком проведення компенсації страхувальником заподіяних збитків на користь потерпілого, відсутні правові підстави для відшкодування за рахунок страховика здійсненого розрахунку. Апелянт зазначає, що враховуючи положення абз. 17 ст. 9 ЗУ «Про страхування», потерпілий ОСОБА_8 не може отримати страхове відшкодування в розмірі 49 500 грн, оскільки він вже отримав 112 005 грн і загальна сума складатиме 161 505 грн, що суперечить порядку розрахунку страхового відшкодування за конструктивної загибелі транспортного засобу, визначеного ст. 30 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Окрім того, апелянт посилається на перевищення позивачем повноважень як представника за довіреністю та відсутність вимог потерпілого до страховика, а також вказує на те, що вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат не підлягають задоволенню. Тому, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Крім того, апелянт просить поновити строк апеляційного оскарження, посилаючись на те, що повний текст оскаржуваного рішення апелянту не надходив, а про його існування він дізнався лише 23.05.2018 року (а.с. 80-83).

Сторона позивача зазначає, що твердження апелянта про те, що він відмовив у виплаті страхового відшкодування не ОСОБА_2, а ОСОБА_3 є безпідставним і таким, що не відповідає матеріалам справи та абз. 2 п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Також представник позивача звертає увагу на те, що заяви про виплату страхового відшкодування та позов подавалися ОСОБА_2 (в особі представника ОСОБА_3.), який є потерпілим. Крім цього, сторона позивача зазначає, до законодавство не передбачає в якості підстави для припинення зобов'язань страховика за договором страхування і відмови страховиком потерпілим у виплаті страхового відшкодування такої обставини, як здійснення розрахунків щодо відшкодування завданої шкоди між потерпілим та третіми особами. В підсумку представник позивача зазначив, що отримання ОСОБА_2 будь-яких грошових коштів від ОСОБА_3 чи інших третіх осіб не впливає на його взаємовідносини зі страховиком та на зобов'язання, визначені законодавством та полісом № АІ 5212347. Тому представник позивача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ПрАТ «УПСК».

Позиція апеляційного суду по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача в судовому засіданні, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 17.05.2016 року о 13 год. 30 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 04.07.2016року у справі №3/521/3598/16 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України (а.с. 11).

Відповідно до полісу №АІ/5212347 від 15.07.2015 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», дія полісу з 16.07.2015 року по 15.07.2016 року включно, франшиза відповідно даного полісу складає 500 грн (а.с. 9). Так, на момент ДТП вказаний поліс був чинним.

17.05.2016 року ОСОБА_5 звернувся до ПрАТ «УПСК» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, повідомлення одержано 18.05.2016 року (а.с. 10).

В матеріалах справи наявний експертний висновок № 106/16 від 17.06.2016 року автотоварознавчої експертизи автомобіля Ford Focus, 2007 р.в., реєєстраційний номер НОМЕР_4, власника ОСОБА_2 відповідно до якого ринкова вартість вказаного транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 17.05.2016 року, становить 255 089,80 грн, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу, становить 153 550,79 грн, вартість матеріальних збитків, завданих власнику автомобіля. становить 255 089,80 грн, ринкова вартість транспортного засобу в фактичному стані після ДТП складає 101 539,01 грн (а.с. 12-14).

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви № 353 ОСОБА_2 підтвердив, що дійсно отримав від ОСОБА_3 (яка є представником ОСОБА_5 за довіреністю) гроші в сумі 112 005 грн, які є компенсацією за нанесене пошкодження належного йому легкового автомобілю Ford Focus, 2007 р.в., реєєстраційний номер НОМЕР_4, в зв'язку з ДТП, яка сталась 17.05.2016 року з вини ОСОБА_5 (а.с. 16).

17.05.2016 року ОСОБА_3 подала страховику заяву про страхове відшкодування, яка отримана страховиком 13.07.2016 року (а.с. 17).

Листом від 25.08.2016 року, адресованим ОСОБА_3, ПрАТ «УПСК» повідомили, що не може виплатити відшкодування, адже понесені ОСОБА_2 збитки вже відшкодовані без погодження зі страховиком (а.с. 18). 27.04.2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 знову звернулися до страховика з заявою про страхове відшкодування (а.с. 20-24), у відповідь на яку страховик повідомив, що його позиція, висловлена в листі від 25.08.2016 року щодо відмови у виплаті страхового відшкодування, не змінилась (а.с. 26).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За ч. 3 ст. 988 ЦК України, у разі настання страхового випадку зобов'язаний здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Відповідно до ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

За положеннями ст. 36 Закону керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення. Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов'язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення. Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків. Страховик здійснює компенсацію витрат страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована, а МТСБУ компенсує витрати особи, звільненої від цього виду обов'язкового страхування на підставі пункту 13.1 статті 13 цього Закону або відповідальність якої застрахована іноземною страховою компанією відповідно до умов Міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", за умови, що такі витрати здійснюються за згодою страховика (МТСБУ). У компенсації витрат може бути відмовлено повністю або частково, якщо такі витрати здійснені без попереднього погодження із страховиком (МТСБУ). За кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.

Отже, як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції, мав місце страховий випадок (дорожньо-транспорта пригода), внаслідок чого потерпілому (ОСОБА_2.) була спричинена матеріальна шкода. Винний в події страхового випадку (ОСОБА_5.) застрахував свою цивільно-правову відповідальність у відповідного страховика (ПрАТ «УПСК»), що підтверджується полісом № АІ/5212347 від 15.07.2015 року, страхова сума 50 000 грн, франшиза - 500 грн. Відтак, страховик (ПрАТ «УПСК») уклавши вказаний договір, зобов'язався відшкодувати матеріальну шкоду в разі настання страхового випадку за участю страхувальника (ОСОБА_5.). Разом з тим, за обставинами даної справи страхувальник своїх зобов'язань не виконав та не виплатив страхову суму в розмірі, передбачену договором. Отже, оскільки страховик не дотримався умов договору, та положень діючого законодавства, суд першої інстанції правильно застосувавши норми матеріального права, прийшов до висновку про стягнення з страховика суми страхового відшкодування в розмірі 49 500 грн (за вирахуванням франшизи). При цьому в матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_5 від 05.07.2017 року, відповідно до якої він отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 8455 грн в зв'язку з відмовою ПрАТ «УПСК» від компенсації понесених витрат на відшкодування збитків, завданих ДТП 17.05.2016 року (а.с. 108).

Щодо стягнення пені та інфляційних витрат. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов'язання, строк, якого не визначений вказівкою на подію, яка має неминуче настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно із ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Стаття 992 ЦК України встановлює, що в разі несплати страховиком страхувальнику або іншій особі страхової виплати, страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі встановленому договором або законом. Окрім того, відповідно до . 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про страхування» страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Отже, проаналізувавши зміст зазначених положень законодавства, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що грошовим слід вважати зобов'язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. Саме до таких грошових зобов'язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору страхову суму. Сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника, яким у цих правовідносинах виступає страховик. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов'язаний здійснити страхове відшкодування. Відтак, страхове відшкодування за своєю суттю є грошовим зобов'язання, а тому на такого роду правовідносини розповсюджуються положення ст. 625 ЦК України. Вказаний висновок висловлений в постанові Верховного суду України від 01.06.2016 року в справі № 6-927цс16, постанові Верховного суду України від 21.12.2016 року, справа № 373/436/14-ц, а також в постанові Верховного суду від 20.06.2018 року, справа № 308/3162/15-ц (з посиланням на висновок Верховного суду України від 01.06.2016 року в справі № 6-927цс16).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку та стягнув з відповідача на користь позивача пеню, інфляційні витрати та три проценти річних.

Щодо інших доводів апелянта колегія суддів звертає увагу на таке. Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було враховано взаєморозрахунки та стягнуто на 8 454,21 грн більше спростовується наявною в матеріалах справи розпискою від 05.07.2017 року, про яку вище згадувалось, за якою ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 8455 грн в зв'язку з відмовою ПрАТ «УПСК» від компенсації понесених витрат на відшкодування збитків, завданих ДТП 17.05.2016 року (а.с. 108). Окрім того, якщо буквально дослідити зміст нотаріально посвідченої заяви від 22.06.2016 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 (представника ОСОБА_5.) грошові кошти в розмірі 112 005 грн в якості компенсації за пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. При цьому ОСОБА_2 підтвердив, що немає щодо гр. ОСОБА_5 претензій майнового (фінансового) характеру, а разом з тим і будь-яких інших претензій (в тому числі моральних). Разом з тим колегія суддів звертає увагу на те, що в заяві не зазначається на відшкодування яких саме наслідків: матеріального чи морального характеру була сплачена грошова сума. Отже, посилання апелянта на те, що за умови відшкодування 49 500 потерпілому, з врахуванням сплачених грошових коштів винним в ДТП, відбудеться переплата матеріального відшкодування апеляційний судом відхиляються.

Щодо посилань апелянта на те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки підписант належним чином не сформував зміст вимог в частині отримувача коштів, а сам ОСОБА_2 не заявляє жодних майнових вимог до ПрАТ «УПСК». Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 2 вказаної статті довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Стаття 64 ЦПК України визначає, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Підстави і порядок припинення представництва за довіреністю визначаються Цивільним кодексом України. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви. У разі припинення повноважень представника на здійснення представництва особи у справі представник не може бути у цій самій справі представником іншої сторони, третьої особи на іншій стороні або третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору. Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно зі ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до положень ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

За обставинами даної справи позивачем безпосередньо виступає потерпілий - ОСОБА_2, ОСОБА_3 є його представником за довіреністю. Правовідносини між позивачем та його представником регулюються діючими нормами національного цивільного законодавства, норми цивільного процесуального законодавства прямо передбачаються право сторони приймати участь в справі та здійснювати відповідні процесуальні дії через представника. При цьому рішення, по суті заявлених позовних вимог, ухвалюється на користь позивача (задовольняються або відхиляються його позовні вимоги). Відтак, доводи апеляційної скарги відхиляються.

Щодо доводів апелянта про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування в контексті положень абз. 2 п. 4 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки позивачем не було надано доказів того, що ним чи іншою особою було попередньо узгоджено із страховиком проведення компенсації страхувальником заподіяних збитків на користь потерпілого колегія суддів зазначає, що положення вказаної статті безпосередньо передбачають правовідносини між страховиком та страхувальником. Позивачем, за обставинами даної справи, виступає потерпілий, зазначена норма не регулює правовідносини між страховиком та потерпілим, а тому не може бути використана як підстава для відмови потерпілій особі у виплаті на її користь передбачену договором суму страхового відшкодування.

Таким чином, враховуючи вище наведене, норми діючого матеріального та процесуального законодавства, доказову базу, яка міститься в матеріалах справи, встановлені обставини справи, специфіку правовідносин, які виникли між сторонами, зважаючи на те, що страховий випадок мав місце, однак страховик належним чином не виконав умови договору та не сплатив передбачену суму страхового відшкодування, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко

Р.Д. Громік

Повний текст постанови виготовлено 10 грудня 2018 року.

Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

22.11.2018 року м. Одеса