Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/11895/16-ц
Номер провадження 22-ц/824/957/2018
Головуючий у суді першої інстанції О.М. Колесник
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
31 жовтня 2018 року місто Київ

Номер справи 753/11895/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Шкоріної О.І., Махлай Л.Д.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4

на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 червня 2017 року ухвалене у складі судді Колесника О.М. в приміщенні Дарницького районного суду м.Києва, відомості про час та дату складення повного заочного рішення відсутні,-

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення компенсації за приховування та використання на власний розсуд проти волі іншого з подружжя грошових коштів при поділі майна подружжя, мотивованим тим, що у період з 17.06.1979 року по 13.01.2014 року за період шлюбу у 2004 році подружжя набуло трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку виникло у ході приватизації житла. Відповідачу належить 1/5 частини вказаної квартири. Також сторони набули за період шлюбу грошові кошти, які поклали на депозитні рахунки відкриті на ім'я відповідача у ПАТ «Державний ощадний банк України» і ПАТ КБ «Приватбанк» на загальну суму 445 809,00 грн. Вказала, що зазначені грошові кошти сторони спільно заробили та вони були спільною власністю подружжя. Проте відповідач на власний розсуд використав ці грошові кошти не в інтересах сім'ї. Станом на день звернення до суду із зазначеним позовом вказані депозитні рахунки закрито, а усі кошти використано відповідачем на власний розсуд. Посилаючись на положення статей 63, 65, 70 СК України вважає, що з відповідача підлягає стягненню грошова компенсація за неправомірно використані грошові кошти, які були предметом спільної сумісної власності подружжя і які відповідач використав виключно в своїх цілях, а не в інтересах сім'ї чи на її потреби. А тому просила суд стягнути з відповідача на її користь ? частину усіх депозитних коштів, які накопичувалися за період шлюбу, що складає 222 904,50 грн. та покласти на відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 230,00 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 червня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації за приховування та використання на власний розсуд проти волі іншого з подружжя грошових коштів при поділі майна подружжя задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 242 642,50 грн. в рахунок стягнення грошової компенсації за приховування та використання на власний розсуд проти волі іншого з подружжя грошових коштів при поділі майна подружжя. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції ухвалив рішення у даній справі без належного повідомлення відповідача про розгляд справи, оскільки судові повістки судом надсилались за адресою місця реєстрації відповідача, де він не проживає, хоча позивачу була відома адреса проживання відповідача та номер телефону. А тому вважає, що суд позбавив його права на подачу доказів, які мають істотне значення для справи. Вказав, що грошові кошти, про які зазначає позивач у позові вже були предметом судового спору. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 квітня 2014 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя задоволено частково. Даним рішенням було відмовлено ОСОБА_3 у поділі грошових коштів, що зберігаються на рахунках у банках, відкритих на ім'я ОСОБА_4, у зв'язку із їх відсутністю на час звернення ОСОБА_3 з позовом до суду про поділ майна та на час розірвання шлюбу.

Звернув увагу суду на те, що ухвалюючи рішення у даній справі суд не взяв до уваги ту обставину, що грошові кошти, які є предметом даного спору, були зняті відповідачем з банківських рахунків у період шлюбу та були передані позивачу в період спільного проживання. На час розірвання шлюбу грошових коштів на рахунках в банках не було. Вказав, що визначена рішенням сума грошових коштів, які перебували на банківських рахунках не відповідає дійсності, оскільки на рахунках у ПАТ КБ «Приватбанк» у нього перебувало 122 547,24 грн., а у ПАТ «Ощадбанк» 149 975,0 грн. і зазначені грошові кошти у повному обсязі були використані подружжям під час шлюбу в інтересах сім'ї.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримали та просили скаргу задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_6 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною, рішення суду першої інстанції просила залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість заявлених позовних вимог. Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим, оскільки він не відповідає встановленим у справі обставинам, зібраним по справі доказам з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи з 17.06.1979 року по 13.01.2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу сторонами було набуте майно, а саме грошові кошти як були розміщені на рахунках в банківських установах, відкритих на ім'я відповідача:

р/р НОМЕР_1 в ПАТ КБ «Приватбанк» від 14.01.2011 року з оборотом коштів на суму 16 000,00 грн.;

р/р НОМЕР_2 в ПАТ КБ «Приватбанк» від 30.05.2011 року з оборотом коштів на суму 17 800,00 грн.;

р/р НОМЕР_3 в ПАТ КБ «Приватбанк» від 16.01.2012 року з оборотом коштів на суму 25 210,00 грн.;

р/р НОМЕР_4 в ПАТ КБ «Приватбанк» від 31.05.2012 року з оборотом коштів на суму 65 000,00 грн.;

р/р НОМЕР_5 в ПАТ «Ощадбанк» від 05.01.2013 року з оборотом коштів на суму 56 000,00 грн.;

р/р НОМЕР_6 в ПАТ «Ощадбанк» від 12.02.2013 року з оборотом коштів на суму 137 000,00 грн.;

р/р НОМЕР_7 в ПАТ «Ощадбанк» від 10.04.2013 з оборотом коштів на суму 7 375, 00 грн.;

р/р НОМЕР_8 в ПАТ КБ «Приватбанк» від 01.06.2013 року з оборотом коштів на суму 65 000,00 грн.;

р/р НОМЕР_9 в ПАТ КБ «Приватбанк» від 02.09.2013 року з оборотом коштів на суму 95 900,00 грн.

Так, відповідно до статті 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжям укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

У пунктах 19, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 квітня 2014 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя задоволено частково. Шлюб зареєстрований 17.06.1979 року Шуляківською сільрадою Жашківського району Черкаської області між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 розірвано. У задоволенні інших позовних вимог, а саме вимог про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку грошових коштів, які розміщені у банках на вкладах та рахунках відповідача відмовлено.

Суди встановили відсутність грошових коштів, які зберігалися на вказаних позивачем рахунках у банківських установах також вказаних позивачем, відкритих на ім'я відповідача, на час розірвання шлюбу та на час звернення позивачки до суду з позовом про поділ майна, що підтвердилося відповідями банків отриманими за запитами суду.

Отже, грошові кошти з рахунків ОСОБА_4 були зняті у період шлюбу та до звернення ОСОБА_3 до суду у серпні 2013 року із позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Змінивши предмет позову та звертаючись у подальшому до суду із позовом про стягнення компенсації за приховування та використання на власний розсуд проти волі іншого з подружжя грошових коштів при поділі майна подружжя, позивач не довела суду, що зняті під час шлюбу відповідачем з банківських рахунків грошові кошти були витрачені ним на власний розсуд і для власних потреб, всупереч інтересам сім'ї.

Матеріали справи не містять доказів того, що вказані грошові кошти були зняті із рахунків відповідачем таємно від дружини. Також відсутні докази того, що відповідач приховував наявні у нього в банках грошові кошти, та знявши їх з рахунків, використав на власний розсуд проти волі дружини під час шлюбу. Натомість, із пояснень сторін та позову про розірвання шлюбу та поділ майна вбачається, що позивачу було відомо про наявність відкритих відповідачем рахунків у банках та розміщення грошових вкладів на них. Наявні у матеріалах справи довідки із ПАТ КБ «Приватбанк» і ПАТ «Ощадбанк» лише підтверджують ту обставину, що подружжя, до їх розлучення та до припинення шлюбно-сімейних стосунків, мало у спільній власності грошові кошти на банківських рахунках. Проте, інформація яка міститься у довідках банках жодним чином не доводить того, що відповідач приховав та використав на власний розсуд проти волі іншого з подружжя грошові кошти вже після припинення шлюбно-сімейних стосунків.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому у пунктах 1, 3 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як вбачається із матеріалів справи, судові повістки про розгляд справи направлялися судом за вказаною у позові адресою місця реєстрації відповідача: АДРЕСА_1, відповідно до вимог статей 74, 75 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції). Також про розгляд справи відповідач повідомлявся через оголошення у газеті.

Отже, з наведеного вбачається, що судом було використано усі, передбачені на той час діючим ЦПК України, можливості повідомлення відповідача про розгляд справи.

Та обставина, що позивачу була відома адреса проживання відповідача, за якою він орендує житло, яку вона не повідомила суду, не свідчить про порушення судом норм процесуального права.

Жодних доказів, які б свідчили про те, що місце проживання відповідача за адресою: м. Київ, вул. Березняківська. 36-Г, кв.91, є його зареєстрованим місцем проживання (перебування) у визначеному законом порядку матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

А тому зазначені доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє як необґрунтовані з урахування зазначеного вище.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд у своєму рішенні не навів достатні мотиви на підставі яких дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням положень статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 639,63 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

ОСОБА_3 відмовити у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 639,63 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 05 листопада 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

О.І.Шкоріна

Л.Д.Махлай