Номер провадження: 22-ц/785/5442/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

ОСОБА_2,

за участю:

секретаря Лопотан В.І.,

представників: Одеського геріатричного будинку-інтернату - ОСОБА_3,

ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеського геріатричного будинку - інтернату на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2018 року у цивільній справі за позовомОСОБА_4 до Одеського геріатричного будинку-інтернату про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, за участю третьої особи - профспілкового комітету Одеського геріатричного будинку-інтернату,

встановив:

24.11.2017 року позивач звернувся до суду та, уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 21.12.2017 року, просив: визнати незаконним та скасувати наказ № 275-К Одеського геріатричного будинку-інтернату від 26.10.2017 р. про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_4;

визнати незаконним та скасувати наказ № 276-К Одеського геріатричного будинку-інтернату від 27.10.2017 р. про звільнення за прогул ОСОБА_4;

поновити ОСОБА_4 на роботі в Одеському геріатричному будинку-інтернаті на посаді завідуючого медичним відділенням із внесенням відповідних змін до штатного розпису;

зобов'язати Одеський геріатричний будинок-інтернат (), юридична адреса: 65111, м.Одеса, вул.Паустовського, буд. 2, здійснити розрахунок та виплатити на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 19.06.2017 р., по дату фактичного поновлення його на роботі, з утриманням з нарахованої суми податків та інших обовязкових платежів, передбачених законодавством України;

стягнути з Одеського геріатричного будинку-інтернату на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 10000 (десять) тисяч гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.10.2011 р. ОСОБА_4 був прийнятий на посаду завідуючого медичним відділенням Одеського геріатричного будинку-інтернату. Наказом № 4-К від 04.01.2017 р. його було звільнено з займаної посади у звязку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Не погоджуючись зі звільненням та вважаючи наказ № 4-К від 04.01.2017 р. незаконним, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

19 червня 2017 року Суворовським районним судом міста ОСОБА_3 ухвалено рішення у цивільній справі №523/1780/17, згідно якого ОСОБА_4 поновлено на роботі, наказ №4-К від 04.01.2017 р. визнано незаконним та скасовано (а.с.6-8).

Разом з тим, незважаючи на рішення Суворовського районного суду міста ОСОБА_3 № 523/1780/17 від 19 червня 2017 р., в якому, в частині поновлення позивача на роботі було допущено негайне виконання рішення суду, ОСОБА_4 так і не був допущений адміністрацією Одеського геріатричного будинку-інтернату до виконання посадових обовязків завідуючого медичним відділенням.

Також позивач зазначив, що як вбачається з наказу № 275-К від 26.10.2017 р. та наказу №276-К від 27.10.2017 р., які надійшли на адресу адвоката позивача, на ОСОБА_4 накладено дисциплінарне стягнення та звільнено за прогул (п.4 ст. 40 КЗпП України).

Посилаючись на те, що позивач вважав звільнення незаконним, він звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою суду від 30.11.2017 року відкрито провадження у справі, та ухвалою суду від 14.03.2018 року суд перейшов до спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник Одеського геріатричного будинку-інтернату надав до суду заяву та в подальшому відзив на позовну заяву, датований 20.03.2018 р. №178, в якому просив закрити провадження у справі №523/16473/17 за позовною заявою ОСОБА_4 до Одеського геріатричного будинку-інтернату, третя особа первинна профспілкова організація Одеського геріатричного будинку-інтернату про поновлення на роботі та виплату заробітку за час вимушеного прогулу, у звязку з відсутністю предмету спору.

Свою позицію обґрунтував тим, що Одеським геріатричним будинком-інтернатом були видані відповідні накази від 30.11.2017 р. № 302-К, та від 29.12.2017 р. № 337-К, якими накази від 27.10.2017 р. № 276-К «Про звільнення за прогул ОСОБА_4В.», та від 26.10.2017 р. №275-К «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_4В.» визнані такими, що втратили чинність, вказавши також, що є рішення апеляційного суду Одеської області від 30.11.2017 р., згідно якого рішення Суворовського районного суду міста ОСОБА_3 від 19.06.2017 р. скасовано і в позові ОСОБА_4 про визнання незаконним його звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди було відмовлено у повному обсязі.

Оскаржуваним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені частково.

Було визнано незаконним наказ № 275-К Одеського геріатричного будинку-інтернату від 26.10.2017 р. про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_4 у вигляді звільнення.

Було визнано незаконним наказ № 276-К Одеського геріатричного будинку-інтернату від 27.10.2017 р. про звільнення за прогул ОСОБА_4

ОСОБА_4 було поновлено на посаді завідуючого медичним відділенням Одеського геріатричного будинку-інтернату.

Також було стягнуто з Одеського геріатричного будинку-інтернату на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 32745 (тридцять дві тисячі сімсот сорок пять) гривень 60 копійок, з утриманням з нарахованої суми податків та інших обовязкових платежів, передбачених законодавством України.

Було стягнуто з Одеського геріатричного будинку-інтернату на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 5000 (пять) тисяч гривень.

В частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць було допущено негайне виконання рішення.

Крім того, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2018 року у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Одеський геріатричний будинок-інтернат подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції та ухвалу суду скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 листопада 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Одеського геріатричного будинку - інтернату, третя особа - Первинна профспілкова організація Одеського геріатричного будинку - інтернату про визнання недійсними наказів Одеського геріатричного будинку - інтернату від 27.10.2017 року № 276 - К «Про звільнення за прогул ОСОБА_4В.», та від 26.10.2017 року № 275 - К «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_4В.», поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30.11.2017 року провадження по справі за розглядом зазначеного позову було відкрите та призначене перше судове засідання на 21.12.2017 року.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що його звільнення з роботи 27.10.2017 року на підставі п. 4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин), є незаконним, оскільки після поновлення його на посаді завідуючого медичним відділенням Одеського геріатричного будинку-інтернату і негайного виконання рішення Суворовського районного суду міста ОСОБА_3 від 19.06.2017 року, в частині поновлення його на роботі і стягнення середнього заробітку за один місяць, судове рішення не було виконано, а тому відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції не було враховано, що на час подання зазначеної позовної заяви у провадженні апеляційного суду Одеської області перебувала справа № 523/1780/17 по перегляду вищевказаного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.06.2017 року, яким було визнано незаконним попереднє звільнення ОСОБА_4 з роботи 04.01.2017 року у звязку із скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України, та позивач був поновлений на роботі в Одеському геріатричному будинку - інтернаті з 04.01.2017 року.

Більше того, апеляційний суд Одеської області своїм рішенням від 30.11.2017 року, тобто у день відкриття Суворовським районним судом м. Одеси провадження по даній справі, скасував вищевказане рішення Суворовськогорайонного суду м. Одеси від 19.06.2017 року та відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 по справі № 523/1780/17 у повному обсязі (а.с.142-149).

Таким чином, вказаним рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.11.2017 року було визнане законним попереднє звільнення з роботи ОСОБА_4 04.01.2017 року у звязку із скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України.

За змістом п.9 ч.1 ст.129 Конституції України, та у відповідності ст.ст. 18, 384 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Враховуючи зазначені обставини, з метою уникнення порушень трудового законодавства, Одеським геріатричним будинком - інтернатом самостійно були видані накази: від 30.11.2017 року № 302 - К, та від29.12.2017 року № 337 - К, якими накази Одеського геріатричного будинку-інтернату від 27.10.2017 року № 276 - К «Про звільнення за прогул ОСОБА_4В.» та від 26.10.2017 року № 275 -К «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення наОСОБА_4В.» визнанні такими, що втратили чинність (а.с.40, 57).

Зазначені зміни відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (п. 2.10), затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України та Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, були внесені до трудової книжки ОСОБА_4, а саме, внесено відповідні записи про скасування запису про його звільнення за прогул (запис під номером 31) та запис про звільнення з 04.01.2017 року у звязку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (запис за номером 34). Трудова книжка була направлена ОСОБА_4 за його письмовою заявою поштою.

Тобто, таким чином, скасувавши накази від 27.10.2017 року № 276 - К «Про звільнення за прогул ОСОБА_4В.» та від 26.10.2017 року № 275 - К «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_4В у вигляді звільнення», відповідач скасував і сам факт наявності звільненняпозивача за прогул.

Однак, ухвалюючи оскаржуване судове рішення щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку з 19.06.2017 року, суд першої інстанції проігнорував той факт, що відповідно до наказу Одеського геріатричного будинку-інтернату «Про звільнення за прогул ОСОБА_4В.» від 27.10.2017 року № 276 - К, який в подальшому був відмінений відповідачем, датою звільнення було 27.10.2017 року.

Крім того, судом не було враховано, що на момент ухвалення рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27.04.2018 року, іншим судовим рішенням суду апеляційної інстанції від 30.11.2017 року, було скасовано рішення Суворовськогорайонного суду м. Одеси від 19.06.2017 року, та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання незаконним наказу про його звільнення і виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди у повному обсязі, про що йшлося вище.

Тобто, вказаним судовим рішенням апеляційного суду Одеської області ОСОБА_4 вважається звільненим ще 04.01.2017 року, у звязку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України.

З огляду на викладене, жодна із вимог позивача ОСОБА_4 по даній справі не підлягає задоволенню, оскільки підстави для його поновлення на роботі, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, відсутні.

З цих підстав також необгрунтованими є доводи ОСОБА_4 про те, що до скасування рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 19.06.2017 року, він підлягає поновленню на роботі і йому належить до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу і моральна шкода, оскільки судовим рішенням встановлено обгрунтованість і законність звільнення ОСОБА_4 із займаної посади ще 04.01.2017 року, у звязку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України.

Однак, судом першої інстанції зазначених обставин не було враховано, що призвело до ухвалення необгрунтованого рішення суду, яким незаконно поновлено ОСОБА_4 на посаді завідуючого медичним відділенням Одеського геріатричного будинку-інтернату, ухвалено виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнуто моральну шкоду.

Крім того, при ухваленні судового рішення, судом не було враховано, що ОСОБА_4 дійсно тривалий проміжок часу не зявлявся на роботі, по факту він був відсутній 82 робочих дні, після тривалого зясування керівництвом Одеського геріатричного будинку - інтернату причин саме факту відсутності Позивача на роботі було виявлено, що така відсутність відбувалась без поважних причин та є порушенням трудової дисципліни працівником, яке кваліфікується як прогул.

У звязку з цим, та у відповідності до ст. 148 КЗпП України, згідно якої обчислення місячного строку для застосування стягнення з дня виявлення не факту (дії, бездіяльності), а саме проступку, керівництвом Одеського геріатричного будинку-інтернату було прийнято рішення про застосування до ОСОБА_4 заходів стягнення у вигляді звільнення з роботи за прогул 29.09.2017 року.

Тобто, таким чином, керівництво Одеського геріатричного будинку-інтернату реалізувало своє право розірвати трудовий договір з ОСОБА_4 за його відсутність на роботі без поважних причин протягом усьогоробочого дня саме 29.09.2017 року, а не за відсутність у інші дні періоду, коли він не зявлявся на роботу.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що суду належить закрити провадження у справі, з посиланням на те, що наказами від 30.11.2017 р. № 302-К, та від 29.12.2017 р. № 337-К, були визнані такими, що втратили чинність накази Одеського геріатричного будинку-інтернату від 27.10.2017 р. № 276-К «Про звільнення за прогул ОСОБА_4В.», та від 26.10.2017 р. №275-К «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_4 у вигляді звільнення», то колегія суддів вважає їх необгрунтованими, виходячи з наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 предявив позовні вимоги не лише про скасування наказів Одеського геріатричного будинку-інтернату від 27.10.2017 р. № 276-К «Про звільнення за прогул ОСОБА_4В.», та від 26.10.2017 р. №275-К «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_4 у вигляді звільнення», а і про визнання вказаних наказів незаконними; про поновлення ОСОБА_4 на роботі в Одеському геріатричному будинку-інтернаті на посаді завідуючого медичним відділенням із внесенням відповідних змін до штатного розпису; про зобов'язання Одеського геріатричного будинку-інтернату здійснити розрахунок та виплатити на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 19.06.2017 р., по дату фактичного поновлення його на роботі, з утриманням із нарахованої суми податків та інших обовязкових платежів, передбачених законодавством України; а також про стягнення з Одеського геріатричного будинку-інтернату на користь ОСОБА_4 моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

Таким чином, визнання наказів Одеського геріатричного будинку-інтернату від 27.10.2017 року № 276 - К «Про звільнення за прогул ОСОБА_4В.», та від 26.10.2017 року № 275 -К «Про накладення дисциплінарного стягнення наОСОБА_4В у вигляді звільнення» такими, що втратили чинність, свідчать про те, що даними обставинами спір між ОСОБА_4 і Одеським геріатричним будинком-інтернатом не вирішений, а тому підстав для закриття провадження у справі матеріали справи не мають.

Враховуючи, що ухвала суду про відмову в задоволенні заяви про закриття провадження у справі, не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, як про це зазначено в ст. 353 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне помилково відрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеського геріатричного будинку-інтернату закрити, про що постановити ухвалу, а вказані доводи апеляційної скарги розглянути разом з апеляційною скаргою на рішення суду.

Проте, аналізуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстав для закриття провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_4 до Одеського геріатричного будинку-інтернату, матеріали справи не містять.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване судове рішення скасувати прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Одеського геріатричного будинку-інтернату про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також моральної шкоди, за участю третьої особи - профспілкового комітету Одеського геріатричного будинку-інтернату, відмовити у повному обсязі.

Також у відповідності до ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь Одеського геріатричного будинку-інтернату сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги за вимоги нематеріального характеру у сумі 960 грн.

Судовий збір, який сплачений Одеським геріатричним будинком - інтернатомза подання апеляційної скарги у сумі 1060,80 грн. (одна тисяча шістдесят гривень 80 копійок), за вимоги ОСОБА_4 матеріального характеру, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки у відповідності до п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_4 звільнений від сплати судового збору за вказані вимоги.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Одеського геріатричного будинку - інтернату задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2018 року скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Одеського геріатричного будинку-інтернату про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також моральної шкоди, за участю третьої особи - профспілкового комітету Одеського геріатричного будинку-інтернату, відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Одеського геріатричного будинку-інтернату сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги за вимоги нематеріального характеру у сумі 960 грн. (девятсот шістдесят гривень).

Судовий збір, який сплачений Одеським геріатричним будинком - інтернатомза подання апеляційної скарги у сумі 1060,80 грн. (одна тисяча шістдесят гривень 80 копійок), компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.07.2018 року

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_6

ОСОБА_2