Постанова

Іменем України

29 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 679/1492/15-ц

провадження № 61-32027св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 квітня 2017 року у складі судді Сопронюк О. В. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 26 липня 2017 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Корніюк А. П., Костенка А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила зобов'язати ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою шляхом знесення самовільно встановленого паркану.

Вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач є власником суміжної земельної ділянки, на якій 26 березня 2015 року встановив паркан, змістивши його на її земельну ділянку та вмонтувавши його в стіну її частини домоволодіння.

ОСОБА_5 відмовляється добровільно знести паркан, у зв'язку з чим просила позов задовольнити.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 26 липня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_4 належною їй земельною ділянкою на АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, шляхом знесення частини залізобетонного паркану, що встановлена ним на вказаній земельній ділянці.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди, задовольняючи позов, зробили висновок про те, що відповідач неправомірно встановив частину паркану на земельній ділянці позивача, чим порушив її права.

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_5, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначає, що міський суд не повідомив його про розгляд справи, прийняв до уваги лише висновок земельно-технічної експертизи, не врахувавши технічної документації, виготовленої на його земельну ділянку, в якій є акт про узгодження меж земельних ділянок його та позивача, а також акт прийому-передачі межових знаків. Зведення паркану не було самовільним, оскільки для його встановлення всередині земельної ділянки дозвіл відділу будівництва та архітектури не потрібен.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить 65/100 житлового будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 є власником 35/100 частин цього будинку, який розташований на двох суміжних земельних ділянках площею 0,0782 га та 0,0218 га, які належать сторонам відповідно.

У березні 2015 року ОСОБА_5 установив залізобетонний паркан, як він вважав, на межі вищевказаних земельних ділянок.

Позивач звернулася до виконавчого комітету Нетішинської міської ради Хмельницької області з заявою щодо незаконного зведення відповідачем паркану, посилаючись на те, що він перевищує норму дозволеної висоти, закриває сонячне світло, встановлений не на спільній межі земельних ділянок і спричинив тріщину в належній їй частині будівлі.

Нетішинська міська рада Хмельницької області рекомендувала ОСОБА_4 повторно звернутися до ліцензійної землевпорядної організації для виносу меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

У подальшому ліцензійна землевпорядна організація перенесла на місцевість координати поворотних точок земельної ділянки площею 0,0782 га, розташованої на території Нетішинської міської ради Хмельницької області за адресою: АДРЕСА_1 в системі координат СК-63. Поворотні точки на місцевості закріплені дерев'яними кілками в кількості 2 штуки.

Відповідно до висновків судової земельно-технічної експертизи існуючі межі спірних земельних ділянок не відповідають даним реєстрації земельних ділянок в земельному кадастрі. Порушення меж суміжними землевласниками має місце з обох сторін.

Частина спірного паркана (огорожі), встановлена на земельній ділянці ОСОБА_4 Має місце самовільного захоплення частини її земельної ділянки відповідачем в розмірі 4,74 кв. м. У той же час частина паркану, встановлена на земельній ділянці ОСОБА_5, та має місце користування земельною ділянкою відповідача позивачем площею 3,97 кв. м.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, врахувавши висновки вищезазначеної судової земельно-технічної експертизи, виходив із доведеності факту здійснення ОСОБА_5 перешкод позивачеві у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою у зв'язку із самовільним захопленням ним 4,74 га цієї ділянки.

Колегія вважає рішення судів попередніх інстанцій законними та обґрунтованими і відхиляє доводи касаційної скарги про невідповідність висновку вказаної експертизи технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_5, оскільки він таких висновків належними і допустимими доказами не спростував, клопотань про призначення повторної чи додаткової судової експертизи не подавав.

Аргументи скарги про порушення позивачем меж земельної ділянки відповідача не стосуються предмета даного позову.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 26 липня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат