Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 175/5551/14-ц

провадження № 61-9584св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, товариство з обмеженою відповідальністю торгово-промислова компанія «ОліЕкс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року в складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7, товариства з обмеженою відповідальністю торгово-промислова компанія «ОліЕкс» (далі - ТОВ ТПК «ОліЕкс») про стягнення заборгованості за договором про надання кредитної лінії.

Позовна заява мотивована тим, що 05 квітня 2007 року за умовами укладеного із ОСОБА_5 договору № 050407 про надання кредитної лінії банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 4 000 000,00 грн на споживчі цілі у вигляді поновлюваної кредитної лінії траншами. Погашення першого траншу в розмірі 3 000 000,00 грн мало відбутись не пізніше 10 грудня 2007 року, строк дії договору про надання кредитної лінії - до 04 квітня 2012 року. У подальшому сторони неодноразово вносили зміни до договору про надання кредитної лінії, останні зміни були внесені договором від 03 квітня 2012 року № 4, відповідно до умов якого банк надав позичальнику відкличну непоновлювану кредитну лінію в розмірі 4 000 000,00 грн, зі строком повернення кредиту, встановленим графіком зниження ліміту, та остаточним погашенням до 30 листопада 2013 року. Крім того, виконання зобов'язань за договором про надання кредитної лінії забезпечувалось договорами поруки: від 05 квітня 2007 року № 050407, укладеним між банком та ОСОБА_7, та від 26 грудня 2007 року, укладеним між банком, ОСОБА_5 і ТОВ ТПК «ОліЕкс». Позивач зазначав, що ОСОБА_5 свої зобов'язання за договором не виконує, не сплачує чергових платежів згідно з графіком, порушує строки сплати відсотків за користування кредитним коштами. 24 липня 2012 року банк направив позичальнику та поручителям вимоги достроково погасити поточну та прострочену заборгованості за кредитом.

Із цих підстав, з урахуванням уточнення позовних вимог ПАТ «Банк Кредит Дніпро» просило стягнути з відповідачів заборгованість за договором про надання кредитної лінії у розмірі 7 426 008,36 грн.

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживача, у якому з урахуванням уточнень позовних вимог від 25 квітня 2017 року, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», просила захистити її право як споживача шляхом розірвання договору про надання кредитної лінії від 05 квітня 2007 року № 050407.

Позовні вимоги мотивувала тим, що під час укладення договору про надання кредитної лінії банк не надав ОСОБА_5 інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, чим порушив її права як споживача фінансових послуг. Крім того, зазначала, що не мала можливості належним чином ознайомитись з умовами договору.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2017 року у складі судді Воздвиженського О. Л. у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк Кредит Дніпро» відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Захищено право ОСОБА_5 як споживача шляхом розірвання договору про надання кредитної лінії від 05 квітня 2007 року № 050407, укладеного між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_5

Стягнуто з ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладення договору про надання кредитної лінії суперечить частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк не повідомив позичальника у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав у повному обсязі інформацію про умови кредитування.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позовні вимоги ПАТ «Банк Кредит Дніпро» задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за договором про надання кредитної лінії від 05 квітня 2007 року № 050407 в розмірі 7 426 008 грн, а саме: 3 999 302,81 грн - несплаченої частки кредиту, 2 396 476,45 грн - несплачених процентів за користування кредитними коштами, 418 919,68 грн - пені за несвоєчасне погашення часток кредиту, 210 348,63 грн - пені за несвоєчасне погашення нарахованих процентів, 165 201,20 грн - інфляційних втрат на заборгованість за користування кредитом, 106 899,85 грн - 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту, 78 882,27 грн - інфляційних втрат на заборгованість за нарахованими процентами, 49 977,48 грн - 3 % річних за несвоєчасну сплату нарахованих процентів.

У частині позовних вимог ПАТ «БанкКредит Дніпро» до ТОВ ТПК «ОліЕкс» провадження закрито.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» по 3 836,70 грн на відшкодування судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що договір про надання кредитної лінії підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільного дієздатності. Під час укладення договору банк надав позичальнику документи, зокрема щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, у додатках до кредитного договору міститься повна інформація щодо умов кредитування, спірний договір містить інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядку погашення кредиту, кількості платежів та їх періодичності, обсягу платежів на весь час їх дії. Підписуючи договір про надання кредитної лінії, ОСОБА_5 не заявляла додаткових вимог щодо умов договору, у подальшому користувалась кредитними коштами та добровільно виконувала його умови. Задовольняючи вимоги банку, суд виходив з того, ОСОБА_5 належним чином умови договору не виконала, у зв'язку з чим за кредитом утворилась заборгованість, яка разом із штрафними санкціями підлягає стягненню солідарно з позичальника та поручителя за кредитним договором. Закриваючи провадження в частині позовних вимог до ТОВ ТПК «ОліЕкс», суд зазначив, що ці вимоги підлягають розгляду у порядку господарського судочинства.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року та передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції задовольнив вимоги банку про сплату розрахованої ним пені поза межами позовної давності. Крім того, зазначає, що при новому розгляді справи суд не врахував висновки і міркування суду касаційної інстанції.

У березні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У відзиві, поданому у квітні 2018 року до суду касаційної інстанції, ПАТ «Банк Кредит Дніпро» просить касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року - без змін.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що 05 квітня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Банк Кредит Дніпро» (далі - ЗАТ КБ «Банк Кредит Дніпро»), правонаступником якого є ПАТ «Банк Кредит Дніпро», та ОСОБА_5 було укладено договір № 050407 про надання кредитної лінії, відповідно до якого банк надав, а позичальник отримав кредит на споживчі цілі в розмірі 4 000 000,00 грн у вигляді поновлюваної кредитної лінії; перший транш у розмірі не більше 3 000 000,00 грн після укладення договору іпотеки, страхування предмета іпотеки та укладення договорів поруки; другий та наступні транші - у розмірі різниці між сумою фактично виданих кредитних коштів та розміром кредиту. Погашення першого траншу в розмірі 3 000 000,00 грн повинно було відбутися не пізніше 10 грудня 2007 року, строк дії договору - до 04 квітня 2012 року.

Виконання позичальником зобов'язань за договором кредитної лінії від 05 квітня 2007 року № 050407 забезпечено договором поруки 05 квітня 2007 року № 050407-п, укладеним між ЗАТ КБ «Банк Кредит Дніпро», ОСОБА_5 та ОСОБА_7 і договором поруки від 26 грудня 2007 року № 261207-п, укладеним між банком, ОСОБА_5 і ТОВ ТПК «ОліЕкс».

Строк кредитування неодноразово змінювався.

Згідно з договором від 03 квітня 2012 року № 4 про зміну договору про надання кредитної лінії від 05 квітня 2007 року № 050407, умови кредитного договору викладено в новій редакції, згідно з якою банк надав позичальнику відкличну непоновлювану кредитну лінію в розмірі 4 000 000,00 грн на споживчі цілі, а ОСОБА_5 має повернути кредит та плату за користування кредитом, строк дії договору - до 30 листопада 2013 року. Відповідно до додатку від 03 квітня 2012 року № 2 до цього ж договору сторони встановили щомісячний графік зниження ліміту за овердрафтом з жовтня 2012 року до листопада 2013 року.

Тобто належним виконанням зобов'язань позичальника за договором кредитної лінії мало бути чергове погашення кредитних ресурсів відповідно до графіка зниження ліміту овердрафту.

03 квітня 2012 року договором № 5 про внесення змін до договору поруки від 05 квітня 2007 року № 050407-п та договором № 4 про внесення змін до договору поруки від 26 грудня 2007 року № 261207-п зазначені договори поруки приведені у відповідність зі змінами, які вносились у договір про надання кредитної лінії від 05 квітня 2007 року № 050407.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_5 не виконала взятих на себе за договором кредитної лінії від 05 квітня 2007 року № 050407 зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати процентів.

Станом на 05 травня 2014 року банк нарахував за договором кредитної лінії заборгованість за несплаченою сумою кредиту (овердрафту) у розмірі 3 999 302,81 грн, за процентами - 2 396 476,45 грн, пеню за несвоєчасне погашення часток кредиту - 418 919,68 грн, пеню за несвоєчасне погашення процентів - 210 348,63 грн, інфляційні втрати за кредитами - 165 201,20 грн, 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту - 106 899,85 грн, інфляційні втрати за процентами - 78 882,27 грн, 3 % річних за несвоєчасну сплату процентів - 49 977,48 грн.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог банку.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За договором про надання кредитної лінії від 05 квітня 2007 року № 050407 ОСОБА_8 мала повернути кредитні ресурси згідно з графіком до 30 листопада 2013 року, сплачуючи щомісяця проценти за користування кредитом.

Проте 24 липня 2012 року у зв'язку з невиконанням цих зобов'язань банк направив ОСОБА_8 лист-вимогу про дострокове повернення кредиту, а саме сплату протягом тридцяти днів з моменту пред'явлення цієї вимоги поточної та простроченої заборгованості за договором кредитної лінії, яка на 23 липня 2012 року становила 4 037 274,92 грн.

Такі самі вимоги 24 липня 2012 року направлялись на адресу поручителів ОСОБА_7 та ТОВ ТПК «ОліЕкс» без встановлення строку їх виконання.

Цими діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору (строк кредитування).

У такому разі має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту.

Проте обставини зміни строку виконання зобов'язань за договором кредитної лінії суд не досліджував.

У пунктах 91-93 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог банку, суд апеляційної інстанції не з'ясував фактичних обставин зміни строку кредитування та розміру заборгованості за процентами на час закінчення строку, на який видавався кредит, не перевірив період, за який нараховувались проценти.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення вимог ПАТ «Банк Кредит Дніпро» про стягнення заборгованості за процентами, пені за несвоєчасне погашення процентів, інфляційних втрат та 3 % річних за несвоєчасну сплату нарахованих процентів не може вважатись законним та обґрунтованим.

Перевірка обґрунтованості вимог банку щодо стягнення заявлених у позові сум потребує встановлення обставин, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначеними у частині першій статті 400 ЦПК України.

Період обрахунку пені за несвоєчасне погашення часток кредиту визначений судом апеляційної інстанції правильно відповідно до 258 ЦК України, тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Щодо вирішення вимог зустрічного позову суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_5 не довела наявність підстав, передбачених частиною сьомою статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», для розірвання договору про надання кредитної лінії, рішення суду у цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

На підставі зазначеного рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року в частині солідарного стягнення із ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь банку за договором про надання кредитної лінії прострочених процентів, пені за несвоєчасне погашення процентів, інфляційних втрат за процентами та 3 % річних за несвоєчасну сплату нарахованих процентів підлягає скасуванню з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню частково, то з ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_5 слід стягнути відшкодування частини судового збору, сплаченого у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної скарги, у сумі 3 654,50 грн.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» за договором про надання кредитної лінії від 05 квітня 2007 року № 050407 прострочених процентів, пені за несвоєчасне погашення процентів, інфляційних втрат за процентами та 3 % річних за несвоєчасну сплату нарахованих процентів скасувати, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_5 відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у сумі 3 654,50 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик