Постанова

Іменем України

12 березня 2018 року

м. Київ

справа № 2-337/11

провадження № 61-9119св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 травня 2013 року в складі суддів: Леска В. В., Куштана Б. П., Чужі Ю. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудня 2010 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування Мукачівського міського виконавчого комітету Закарпатської області, про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 22 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності йому та його дружині - ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 6 грудня 2005 року. Іпотекою забезпечено виконання грошового зобов'язання між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на суму 29 500 дол. США, які він зобов'язувався повернути у строк до 22 квітня 2010 року зі сплатою відсотків у розмірі 8% щомісячно. Подружжя ОСОБА_4 мають спільну дитину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також двох дітей від попередніх шлюбів: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3. Позивачі вважають, що укладення договору іпотеки порушило права дітей, які проживають у цьому будинку, крім того, орган опіки та піклування Мукачівського міського виконавчого комітету Закарпатської області не давав згоди на його укладення. Тому, посилаючись на Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», звернулись з вищевказаним позовом до суду.

На підставі викладеного, просили визнати недійсним договір іпотеки, укладений 22 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 квітня 2011 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі не проживають у квартирі АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки. Неповнолітні діти ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, під час укладення договору іпотеки були зареєстровані за іншим місцем проживання. Подружжя ОСОБА_9 разом з дітьми проживають в квартирі АДРЕСА_2, отже укладеним договором права дітей не порушені та підстав для визнання договору іпотеки недійсним немає.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10 травня 2013 року, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 квітня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 22 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі - Торжаш В. Л. за реєстровим номером 1442.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей»). На момент укладення договору іпотеки, 22 квітня 2010 року, дитина - неповнолітній ОСОБА_9, 1995 рокународження, разом з батьком ОСОБА_4, зареєстрований та проживав у квартирі АДРЕСА_1 Спірний договір іпотеки укладено із порушенням вимог норми Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», оскільки при укладенні спірного договору був відсутній відповідний дозвіл органу опіки та піклування.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року, ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом неповно з'ясовані всі обставини справи. Апеляційний суд не встановив, що 15 лютого 2011 року ОСОБА_6 на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30 листопада 2010 року, яке набуло законної сили 21 січня 2011 року, набув право власності на предмет іпотеки,квартиру АДРЕСА_1, яку згідно договору купівлі-продажу від 12 лютого 2011 року, продав ОСОБА_13, яка 20 березня 2012 року подарувала цю квартиру ОСОБА_7 Апеляційним судом вирішено питання щодо дійсності договору іпотеки без залучення ОСОБА_7 до участі в справі, у якого були наявні речові права на спірне нерухоме майно, що позбавило його можливості заперечувати щодо позову.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 15 вересня 2005 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Подружжя ОСОБА_5 мають спільну дитину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також двох дітей від попередніх шлюбів: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3.

22 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4 та його дружині - ОСОБА_5, на підставі договору купівлі-продажу від 6 грудня 2005 року. Іпотекою забезпечено виконання грошового зобов'язання між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на суму 29 500 дол. США, які він зобов'язувався повернути у строк до 22 квітня 2010 року зі сплатою відсотків у розмірі 8% щомісячно.

Згідно довідки служби у справах дітей виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області після позбавлення матері дитини ОСОБА_11 батьківських прав, неповнолітній ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком ОСОБА_4 зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1, яка була передана в іпотеку.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом про визнання іпотечного договору недійсними в інтересах малолітньої дитини сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що ОСОБА_9 проживав на час укладення оспорюваного договору в квартирі АДРЕСА_1, іпотечний договір був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування й тому повинен бути визнаний недійсним.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що на момент укладення договору іпотеки, 22 квітня 2010 року, дитина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, мала право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Спірний договір іпотеки укладено із порушенням вимог норми Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», оскільки при укладенні спірного договору був відсутній відповідний дозвіл органу опіки та піклування, тому наявні правові підстави для визнання такого договору недійсним.

Доводи касаційної скарги, що оскарженим рішенням суду було вирішено питання про права та обов'язки ОСОБА_7, не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду спору в суді першої інстанції та ухвалюючи рішення в 2011 році, права та законні інтереси ОСОБА_7, не були порушенні, оскільки останній набув право власності на спірну квартиру у 2012 році.

Апеляційний суд переглянув рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 квітня 2011 року за правилами, встановленими статтею 303 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, в межах вимог заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були дослідженні з порушенням встановленого порядку або, зокрема, в дослідженні яких було неправомірно відмовлено. На момент розгляду справи в суді першої інстанції, у ОСОБА_7 не було правових підстав оспорювати договір іпотеки. У апеляційного суду були відсутні процесуальні повноваження для залучення до участі у справі інших осіб, які не приймали участі під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Таким чином, з огляду на сукупність фактичних обставин справи, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги батьків підлягають задоволенню, оскільки факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, порушив в результаті його укладення майнові права дитини, відповідно до положень статті 177 СК України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Доводи касаційної скарги щодо упередженості та необ'єктивності головуючого судді про розгляді апеляційної скарги ОСОБА_7, не заслуговують на увагу, оскільки підстави для висновків про те, що апеляційним судом не дотримано вимог частини другої статті 160 ЦПК України; порушено основний принцип цивільного судочинства, що закріплений у статті 1 ЦПК України, про справедливість, неупередженість та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб відсутні.

Апеляційний суд дотримався установленого наведеною нормою процесуального права одного з основних принципів цивільного судочинства - справедливості, закріпленого у статті 1 ЦПК України, зваживши при цьому всі обставини справи, тим самим захистивши порушені, невизнані, оспорювані права, свободи та інтереси всіх учасників справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 травня 2013 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк
оскарженим рішенням суду ніяким чином не було вирішено питання про його права та обов'язки, який набув право власності на предмет іпотеки у 2012 року, тобто після укладення договору іпотеки, а рішення суду ухвалено 21 квітня 2011 року, коли ОСОБА_7, не мав речових прав на спірний предмет іпотеки.