Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 334/6020/15

провадження № 61-5347св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

ОСОБА_6,

ОСОБА_7,

ОСОБА_8,

треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Ленінському району, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Грибанова Ольга Віталіївна

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року у складі судді Лихосенко М. О. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Ленінському району, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Грибанова О.В., про визнання договорів купівлі-продажу та іпотеки недійсними.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що з 16 березня 1998 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, мають двох дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Вона разом із чоловіком та дітьми проживали та були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1, яка на праві приватної власності належала свекру позивача - ОСОБА_6

03 квітня 2006 року ОСОБА_6 (свекор позивача) за договором купівлі-продажу продав належну йому квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7

10 квітня 2006 року між ОСОБА_8 (чоловіком позивача) та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, предметом якого є надання банком кредитних коштів у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 148 975 грн для придбання житла, а також 25 250 грн - на сплату страхових платежів.

11 квітня 2006 року ОСОБА_8 придбав у ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу вищевказану квартиру, яку в то й же день передав в іпотеку банку в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 10 квітня 2006 року.

На час укладення вищевказаних договорів ОСОБА_8 перебував у шлюбі, а тому нею 04 квітня 2006 року була надана згода на укладення її чоловіком ОСОБА_8 договору купівлі-продажу спірної квартири, проте вона не надавала своєї письмової згоди на передачу майна в іпотеку, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

При цьому зазначала, що на час укладення договорів купівлі-продажу від 03 та 11 квітня 2006 року в квартирі безперервно проживали та були зареєстровані неповнолітні діти: ОСОБА_5, ОСОБА_4 , а також вона, яка є інвалідом першої групи та її чоловік ОСОБА_8

Вважає, що договори купівлі-продажу квартири та іпотечний договір є недійсними, оскільки на час їх укладення та нотаріального посвідчення в квартирі проживали та були зареєстровані неповнолітні діти, на укладення вказаних договорів не була надана згода органом опіки та піклування, а договір іпотеки також був укладений без її згоди.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсними:

договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 03 квітня 2006 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 279 від 03 квітня 2006 року;

договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 11 квітня 2006 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 305 від 11 квітня 2006 року;

договір іпотеки від 11 квітня 2006 року № 114, укладений між ОСОБА_8 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О. В.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач нотаріально посвідченою заявою від 04 квітня 2006 року надала згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_8 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Крім цього, зазначеною заявою вона надала згоду на передачу вищевказаної квартири в іпотеку банку в забезпечення кредитних зобов'язань. Що стосується порушення прав неповнолітніх дітей, то суди зазначили, що ОСОБА_6, продаючи квартиру ОСОБА_7 не повинен був отримувати згоду органу опіки та піклування, оскільки не є батьком неповнолітніх дітей, а квартира на час укладення договору належала йому на праві власності. Крім того, реєстрація у квартирі неповнолітніх дітей не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки ОСОБА_8, батько дітей та їхній законний представник, укладаючи оскаржуваний іпотечний договір, надав банку неправдиву інформацію про відсутність прав користування дітей на передану в іпотеку квартиру. Також оскаржувані договори купівлі-продажу та іпотечний договір не призвели до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітніх дітей на користування цим житлом.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітніх дітей, відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд зазначив, що доводи скарги про порушення прав неповнолітніх дітей та дружини інваліда при укладенні договору іпотеки вже були предметом оцінки суду апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_8 в іншій справі, у якій рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, і такі доводи були визнання необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20 березня 2013 року залишено без змін. Крім того, апеляційний суд зазначив, що недобросовісна поведінка батька, який є одночасно законним представником неповнолітніх, при укладенні оскаржуваного договору іпотеки, яка полягала у неправдивому повідомленні про відсутність прав дітей на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання договору недійсним за позовом батьків.

У грудні 2016 року ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду указану справу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року представником ПАТ КБ «ПриватБанк» та приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О. В. подано заперечення на касаційну скаргу, які зводились до того, що оскаржувані рішення постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки судів узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у справах № 6-384цс15, №6-589цс16, №6-806цс16.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 16 березня 1998 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_8 зареєстровано шлюб.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

ОСОБА_3 та ОСОБА_8 разом із дітьми проживали та були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1.

Вказана квартира належала на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_6 - свекру позивача.

03 квітня 2006 року ОСОБА_6 продав належну йому квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 279.

04 квітня 2006 року позивачем ОСОБА_3 була нотаріально посвідчена заява, згідно якої остання надала свою згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_8 договору про купівлю квартири АДРЕСА_1 за ціною та на умовах на його розсуд. При цьому (за змістом заяви) позивач стверджувала, що договір купівлі-продажу, укладається її чоловіком в інтересах сім'ї, на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають їх вигідними для них, і укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню. Крім того, указаною заявою позивач надала згоду на передачу вказаної квартири в іпотеку будь-якому банку в забезпечення кредитних зобов'язань її чоловіка, на умовах, ним визначених.

10 квітня 2006 року між ОСОБА_8 (чоловік позивача) та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, предметом якого є надання банком кредитних коштів у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 148 975 грн для придбання житла, а також 25 250 грн на сплату страхових платежів.

11 квітня 2006 року ОСОБА_7 продала квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_8, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О. В. та зареєстрованим у реєстрі за № 305.

Відповідно до пункту 1.3 договору купівлі-продажу від 11 квітня 2006 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, продавець свідчив, що майно на цей час нікому не відчужено, під забороною (арештом) не перебуває, правами третіх осіб не обтяжене, у заставі, у тому числі податковій, не перебуває, не внесене як внесок до статутного капіталу будь-яких юридичних осіб, неповнолітні або малолітні не проживають у відчужуваному майні та не знаходяться на реєстраційному обліку, майно не знаходиться у спільній власності подружжя.

Право власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано орендним підприємством Запорізьке міське бюро технічної інвентаризації 17 квітня 2006 року.

11 квітня 2006 року між ОСОБА_8 та банком укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець ОСОБА_8, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 10 квітня 2006 року, передав в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до пунктів 11.7, 11.9 іпотечного договору від 11 квітня 2006 року щодо предмета іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, у тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом поряду. При укладенні цього договору враховані інтереси дітей та інших членів сім'ї, які мають право користування даним предметом іпотеки (при їх наявності). Особи, які мешкають або зареєстровані у предметі іпотеки (при їх наявності), дали згоду на їх виселення у разі звернення на предмет іпотеки.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції чинній на момент укладення договору іпотеки) передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

В іншій справі рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20 березня 2013 року, звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 квітня 2006 року, укладеним між банком та ОСОБА_8 Апеляційним судом при постановлені зазначеної ухвали встановлено, що на час укладення іпотечного договору відповідач ОСОБА_8 був єдиною особою, яка мала право власності та користування предметом іпотеки.

За встановлених обставини, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання оскаржуваних договорів недійсними є законними та обґрунтованими, оскільки правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки частинами другою та третьою статті 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, одними з яких є справедливість, добросовісність та розумність (Стаття 2 ЦК України).

За змістом наведених норм, судовому захисту підлягають лише законні права та інтереси, які не суперечать засадам цивільного законодавства.

Вчинений батьками малолітньої чи неповнолітньої дитини правочин щодо нерухомого майна за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визначний недійсним в судовому порядку, якщо його укладення призвело до порушення прав дітей, в чиїх інтересах подано позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Оскаржувані договори купівлі-продажу та іпотеки не зменшували і не обмежували права дітей щодо спірної квартири. Несприятливі наслідки для неповнолітніх, які проживають у квартирі, настали у зв'язку з неналежним невиконанням ОСОБА_8 умов кредитного договору та зверненням стягнення на предмет іпотеки. Належне виконання ОСОБА_8 умов кредитного договору унеможливило б звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пред'явлення ОСОБА_3, яка надавала згоду на укладення її чоловіком усіх договорів, позову про визнання цих же договорів недійсними, не може свідчити про її добросовісну поведінку та відповідність таких дій засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Отже, власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом таких батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини.

Також суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 03 квітня 2006 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки на час його укладення продавець був єдиним власником вказаної квартири, а права позивача та членів її сім'ї на неї були похідними від права власності ОСОБА_6

Крім того, правильними є висновки суду щодо відсутності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 11 квітня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, оскільки він був укладений за згодою дружини, позивача у справі, та в інтересах сім'ї. Крім того, укладення цього договору не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітніх дітей позивача на користування вищевказаною квартирою.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик