Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 333/1499/15-ц

провадження № 61-14078св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 26 лютого 2016 року у складі судді Боровікової А. І. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Спас О. В., Бабак А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житлом, посилаючись на те, що їй на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина, а її брату ОСОБА_2. - 2/3 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_1. Провести реальний поділ спірної квартири неможливо, а добровільно встановити порядок користування житлом сторони не можуть. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила встановити порядок користування вищевказаною квартирою згідно з четвертим варіантом висновку судово-будівельної експертизи, а саме - виділити їй житлову кімнату № 2 площею 14,9 кв. м, лоджію площею 2,6 кв. м (за планом - синій колір), а відповідачу - частину кімнати № 3 площею 10,2 кв. м, кімнату № 4 площею 10,5 кв. м, балкон площею 1,0 кв. м, комору площею 1,2 кв. м (за планом - зелений колір), залишивши у спільному користуванні коридор № 1 площею 9,4 кв. м, частину кімнати № 3 площею 6,6 кв. м, кухню № 6 площею 8,2 кв. м, туалет № 7 площею 1,2 кв. м, ванну № 8 площею 2,8 кв. м (за планом - жовтий колір).

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та пояснив, що запропонований експертом варіант визначення порядку користування житловими приміщеннями, який просила застосувати позивач, порушить його права як власника 2/3 частин квартири, оскільки за вказаним варіантом на його частку припадає на 3,2 кв. м менше житлової площі, ніж йому належить.

Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 26 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що запропонований позивачем порядок користування спірною квартирою передбачає надання їй у користування кімнати, площа якої більша, ніж її частка у спільній частковій власності. Такий порядок користування порушить права відповідача, оскільки не відповідатиме його частці у спірному майні (житлова площа його приміщень зменшиться на 3,2 кв. м).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 26 лютого 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У травні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 26 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2016 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що висновок судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову є необґрунтованим. У випадку неможливості встановлення порядку користування квартирою за четвертим варіантом висновку судово-будівельної експертизи суди могли виділити їй житлову кімнату площею 10,5 кв. м з наданням права цілодобового проходу на балкон через кімнату площею 17,2 кв. м (встановити сервітут).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просив відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що запропонований позивачем порядок користування квартирою порушить його права, оскільки не відповідатиме його частці у спірному майні (житлова площа його приміщень зменшиться на 3,2 кв. м). Під час розгляду справи ОСОБА_1 змінила позовні вимоги та просила виділити їй спірні приміщення за четвертим варіантом висновку судово-будівельної експертизи. Тому доводи касаційної скарги про те, що суди мали можливість задовольнити первісні позовні вимоги - виділити позивачу житлову кімнату площею 10,5 кв. м із наданням права цілодобового проходу на балкон через кімнату площею 17,2 кв. м, є безпідставними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 березня 2018 року справу № 333/1499/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина, а її брату ОСОБА_2. - 2/3 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_1. Квартира складається з коридора № 1 площею 9,4 кв. м, кімнати № 2 площею 14,9 кв. м, кімнати № 3 площею 17,2 кв. м, кімнати № 4 площею 10,5 кв. м, кладової № 5 площею 1,2 кв. м, кухні № 6 площею 8,2 кв. м, туалета № 7 площею 1,2 кв. м, ванної № 8 площею 2,8 кв. м, балкона площею 1,0 кв. м, лоджії площею 2,6 кв. м.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Стаття 321 ЦК Українизакріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 18 грудня 2015 року № 6, проведеної Товариством з обмеженою відповідальністю «Регіональне судове-експертне бюро», неможливо встановити порядок користування спірною квартирою відповідно до часток сторін, так як на 1/3 частину квартири необхідно виділити 14,2 кв. м житлової площі, а на 2/3 - 28,4 кв. м.

Експертом запропоновано чотири варіанти визначення порядку користування квартирою з відступом від часток співвласників.

Так, за четвертим варіантом висновку судово-будівельної експертизи, згідно з яким, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила встановити порядок користування квартирою, експертом запропоновано виділити позивачу кімнату № 2 площею 14,9 кв. м та лоджію площею 2,6 кв. м (за планом - синій колір), а відповідачу - частину кімнати № 3 площею 10,2 кв. м, кімнату № 4 площею 10,5 кв. м, балкон площею 1,0 кв. м, комору площею 1,2 кв. м (за планом - зелений колір), залишивши у спільному користуванні коридор № 1 площею 9,4 кв. м, частину кімнати № 3 площею 6,5 кв. м, кухню № 6 площею 8,2 кв. м, туалет № 7 площею 1,2 кв. м, ванну № 8 площею 2,8 кв. м (за планом - жовтий колір).

Таким чином, площа квартири, яку пропонувалося виділити відповідачу, складає 38,8 кв. м, що на 3,2 кв. м менше, ніж припадає на 2/3 частини, та складає 57/100 (38,8/68,5) частин квартири.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14.

За змістом статті 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що запропонований позивачем порядок користування спірною квартирою передбачає надання їй у користування кімнати, площа якої більша, ніж її частка у спільній частковій власності. Тому такий порядок користування порушить права ОСОБА_2, оскільки у значному обсязі не відповідатиме його частці у спірному майні (площа приміщень, яку запропоновано виділити відповідачу, зменшиться на 3,2 кв. м, а позивачу - збільшиться на 6,9 кв. м).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року),правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що у випадку неможливості встановлення порядку користування квартирою за четвертим варіантом висновку судово-будівельної експертизи, суди могли виділити їй житлову кімнату площею 10,5 кв. м з наданням права цілодобового проходу на балкон через кімнату площею 17,2 кв. м (встановити сервітут), не заслуговують на увагу, оскільки, змінивши в суді першої інстанції позовні вимоги шляхом подання уточненої позовної заяви, ОСОБА_1 на власний розсуд розпорядилася своїми правами щодо предмета спору.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 26 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик