Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 456/6356/15-ц

провадження № 61-13553св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі за первісним позовом: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачі за первісним позовом: Відділ у справах дітей Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, Відділ у справах дітей Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради,

позивач за об'єднаним позовом - Франківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування,

відповідач за об'єднаним позовом - ОСОБА_1,

треті особи за об'єднаним позовом: ОСОБА_2, Притулок для дітей Львівської обласної державної адміністрації, Приватний заклад «Дитячий будинок «Надія», Дитячий будинок «Мілес Єзу-Воїни Ісуса - для хлопців»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Франківської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклуванняна рішення Франківського районного суду міста Львова від 17 березня 2016 року у складі судді Матринишин М. О. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

16 вересня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Відділу у справах дітей Франківської районної адміністрації Львівської міської ради (далі - Франківська районна адміністрація ЛМР), Відділу у справах дітей Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про скасування усиновлення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що на підставі рішення Личаківського районного суду міста Львова від 18 вересня 2013 року у справі за заявою ОСОБА_1 про усиновлення дітей одним із подружжя, заяву задоволено, ОСОБА_1 усиновлено малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Внесено зміни в актовий запис від 21 липня 2008 року № 22 про народження ОСОБА_4 та в актовий запис від 11 грудня 2009 року № 34 про народження ОСОБА_5, і вказано матір'ю дітей ОСОБА_1, а батьком ОСОБА_2, за його згодою. Рішення усиновити дітей ОСОБА_1 прийняла після смерті її доньки ОСОБА_6 у 2010 році. Проживання дітей у сім'ї було проблематичним, так як це дуже складні діти. Вони не сприймали ОСОБА_1 як матір, а ОСОБА_2 - як батька. В результаті у ОСОБА_1 погіршився стан здоров'я, що призвело до необхідності її лікування у психотерапевта. Крім цього, ОСОБА_2 не брав участі у вихованні дітей, так як працював за мажами України. Як мати ОСОБА_1 вживала всіх заходів щодо виховання дітей, але незалежно від її волі стосунки між нею та дітьми не налагодилися, а їх спільне життя стало неможливим. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили: скасувати усиновлення ОСОБА_1 малолітньої ОСОБА_4; скасувати усиновлення ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_5; передати дітей органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації ЛМР; внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_4, вказавши матір'ю дитини - ОСОБА_10, батьком - ОСОБА_11; дані про попередніх батьків з актового запису вилучити; привласнити дитині прізвище ОСОБА_12, інші відомості залишити без змін; внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_5, вказавши матір'ю дитини - ОСОБА_10, батьком - ОСОБА_11; дані про попередніх батьків з актового запису вилучити; привласнити дитині прізвище ОСОБА_12, ім'я - ОСОБА_5; інші відомості залишити без змін.

30 жовтня 2015 року Франківська районна адміністрації ЛМР звернулася з позовом до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, Притулок для дітей Львівської обласної державної адміністрації, Приватний заклад «Дитячий будинок «Надія», Дитячий будинок «Мілес Єзу-Воїни Ісуса - для хлопців»,про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Обґрунтовуючи позовні вимоги, Франківська районна адміністрації ЛМР посилалася на те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання обов'язків з виховання дітей, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не цікавиться їх навчанням, станом здоров'я, матеріально не підтримує. 21 жовтня 2015 року нею надано висновок про недоцільність повернення малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на виховання матері. У зв'язку з ухиленням ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання дітей 28 жовтня 2015 року надано висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей. Враховуючи наведене, Франківська районна адміністрації ЛМР просила позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5 та стягнути з неї аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 від її заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного до віку до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 26 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Відділу у справах дітей Франківської районної адміністрації ЛМР, Відділу у справах дітей Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про скасування усиновлення та позов Франківської районної адміністрації ЛМР до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів об'єднано в одне провадження.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 17 березня 2016 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено. Скасовано усиновлення ОСОБА_1 малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки села Мала Бийгань Берегівського районуЗакарпатської області (актовий запис про народження від 21 липня 2008 року № 22 Великобийганівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області). Скасовано усиновлення ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця села Мала Бийгань Берегівськогорайону Закарпатської області (актовий запис про народження від 11 грудня 2009 року № 34 Великобийганівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області). Внесено зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 і вказано матір'ю дитини - ОСОБА_10, батьком - ОСОБА_11, дані про попередніх батьків з актового запису вилучено, привласнено дитині прізвище ОСОБА_12, інші відомості залишено без змін. Внесено зміни до актового запису про народження ОСОБА_5 і вказано матір'ю дитини - ОСОБА_10, батьком - ОСОБА_11, дані про попередніх батьків з актового запису вилучено, привласнено дитині прізвище ОСОБА_12, ім'я ОСОБА_5, інші відомості залишено без змін. Передано неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 на опікування органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації ЛМР. У позові Франківської районної адміністрації ЛМР відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що між усиновлювачами і дітьми незалежно від волі усиновлювачів склалися стосунки, які роблять неможливим їх спільне проживання і виконання усиновлювачами своїх батьківських обов'язків, а тому позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 є обґрунтованим. Відмовляючи у позові Франківської районної адміністрації ЛМР, суд виходив з того, що при скасуванні усиновлення ОСОБА_1 не буде матір'ю ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30 серпня 2016 року апеляційну скаргу Франківської районної адміністрації ЛМР в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Франківського районного суду міста Львова від 17 березня 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 про скасування усиновлення скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні цих позовних вимог. В решті рішення залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявлено до неналежного відповідача. Суд не залучив до участі у справі орган опіки та піклування і розглянув справу за участю відділів у справах дітей, які наділені повноваженнями лише на безпосереднє ведення справ та координацію діяльності стосовно захисту прав дітей, чим порушено вимоги частини четвертої статті 19 Сімейного Кодексу України (далі - СК України), а апеляційний суд не має повноважень щодо залучення належних відповідачів. Залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині вирішення позову про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, апеляційний суд виходив з того, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, її винної поведінки позивачем за об'єднаним позовом не надано, а тому в задоволенні цих вимог місцевим судом відмовлено правильно.

У вересні 2016 року Франківська районна адміністрація ЛМР подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Франківського районного суду міста Львова від 17 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 серпня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, з урахуванням уточнень до касаційної скарги, просила скасувати оскаржувані рішення в частині вирішення вимог про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи наявні докази свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання батьківських обов'язків стосовно усиновлених нею малолітніх дітей, так як за час перебування їх у різних притулках вона їх не відвідала, жодного разу не цікавилася станом їх здоров'я, не надавала кошти на їх утримання. Посилання апеляційного суду на психічний стан ОСОБА_1 та її перебування на лікуванні у Комунальному закладі «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» (далі - КЗ «ЛОКПЛ») є помилковим, так як ці обставини спростовується листом вказаного лікувального закладу від 23 жовтня 2015 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні з 1997 року не перебувала.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 16 березня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 березня 2018 року справу № 456/6356/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог про скасування усиновлення не оскаржені, тому в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до частин першої-четвертої, шостої, сьомої статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 232 СК України усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов'язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов'язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

Частиною першою статті 238 СК України передбачено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов'язків.

Апеляційним судом встановлено, що 18 вересня 2013 року Личаківським районним судом міста Львова ухвалено рішення, у якому ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 03 жовтня 2013 року виправлено описку, у справі № 2-о/463/110/13 за заявою ОСОБА_1 про усиновлення дітей одним із подружжя, зацікавлені особи: Відділ у справах дітей Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, Відділ у справах дітей Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Дитячий дошкільний будинок № 1, Будинок № 2, ОСОБА_2, яким задоволено заяву ОСОБА_1 про усиновлення малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень від 27 серпня 2015 року № 9, виданим Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції:

- 19 жовтня 2013 року прізвище дитини «ОСОБА_5» змінено на «ОСОБА_5», змінено відомості про батьків та змінено відмітку про державну реєстрацію народження, а саме: «Відповідно до частини першої статті 135 СК України» змінено на «Відповідно до статті 133 СК України» на підставі рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 жовтня 2013 року № 2-о/463/110/13.

- 30 жовтня 2013 року прізвище дитини «ОСОБА_5 » змінено на «ОСОБА_4» на підставі заяви про зміну прізвища малолітньої дитини відповідно до статті 148 СК України від 29 жовтня 2013 року № 96/03-32.

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень від 27 серпня 2015 року № 8, виданим Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції:

- 19 жовтня 2013 року прізвище дитини «ОСОБА_5» змінено на «ОСОБА_5», ім'я дитини «ОСОБА_5» змінено на «ОСОБА_5», змінено відомості про батьків та змінено відмітку про державну реєстрацію народження, а саме: «Відповідно до частини першої статті 135 СК України» змінено на «Відповідно до статті 133 СК України» на підставі рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 жовтня 2013 року № 2-о/463/110/13.

- 30 жовтня 2013 року прізвище дитини «ОСОБА_5» змінено на «ОСОБА_4» на підставі заяви про зміну прізвища малолітньої дитини відповідно до статті 148 СК Україні від 29 жовтня 2013 року № 96/03-32.

Батьками малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвами про народження, повторно виданими 30 жовтня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Берегівського районного управління юстиції у Закарпатській області.

Згідно з довідкою форми № 2 про склад сім'ї від 19 серпня 2015 року № 3869, виданою Житлово-будівельним кооперативом № 105, малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані разом із ОСОБА_1

За розпорядженнями Франківської районної адміністрації ЛМР від 05 листопада 2015 року № 555 «Про влаштування ОСОБА_4 у Приватний заклад «Дитячий будинок «Надія» та від 05 листопада 2015 року № 556 «Про влаштування ОСОБА_5 у Дитячий будинок заклад «МілесЄзу-Воїни Ісуса - для хлопців», діти перебувають у вказаних закладах.

ОСОБА_1 лікувалася в Регіональному психотерапевтичному центрі КЗ «ЛОКПЛ» з вересня 2015 року, що підтверджується листом вказаного медичного закладу від 08 грудня 2015 року. Захворювання зумовлено перенесеною психічною травмою - смертю доньки, трактується як посттравматичний стресовий розлад, що могло вплинути на прийняття рішення про усиновлення дітей.

У ОСОБА_1 виникли труднощі у вихованні дітей у зв'язку з неможливістю налагодити з ними контакт, її емоційне навантаження погіршило психологічний стан здоров'я та призвело до лікування її амбулаторно у психотерапевта, що підтверджується довідкою Регіонального психотерапевтичного центру від 15 лютого 2015 року №147 та направленням на вказане лікування, виданим сімейним лікарем Комунальної 2-ї міської поліклініки.

Відповідно до частини першої статті 242 СК України, якщо усиновлювач був записаний матір'ю, батьком усиновленої ним дитини, він може бути позбавлений батьківських прав за наявності підстав, встановлених у статті 164 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, на підставі якої заявлено об'єднаний позов, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків повинно бути навмисним, тобто особа має повністю розуміти наслідки своєї винної поведінки.

Позбавлення батьківських прав (тобто позбавлення прав на виховання, захист інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), яка відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства України, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 3 вказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною третьою статті 10, частиною четвертою статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судами встановлено, що до ОСОБА_1 раніше не застосовувалися попередження про необхідність змінити своє ставлення до дітей.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України) і допускається лише у разі, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, за наявності вини в діях батьків.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та давши їм належну правову оцінку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність об'єктивних і безсумнівних доказів винної поведінки ОСОБА_1 та її свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками стосовно усиновлених дітей, а отже, і про відсутність підстав для позбавлення її батьківських прав.

За змістом статті 213 ЦПК України 2004 року судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи позов про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами факту свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання батьківських обов'язків стосовно усиновлених нею малолітніх дітей не заслуговують на увагу, так як Франківською районною адміністрацією ЛМР не надано переконливих доказів небажання ОСОБА_1 виконувати свої обов'язки з виховання дітей. При цьому апеляційним судом встановлено, що усиновлювач перебувала на амбулаторному лікуванні в Регіональному психотерапевтичному центрі КЗ «ЛОКПЛ» з 15 вересня 2015 року, що дає підстави для висновку про наявність поважних причин невиконання нею на належному рівні батьківських обов'язків.

Апеляційним судом не встановлювався факт лікування ОСОБА_1 у КЗ «ЛОКПЛ», як про це зазначено в касаційній скарзі. Судом встановлено, що відповідач лікувалася амбулаторно в Регіональному психотерапевтичному центрі цього комунального закладу, що підтверджено наведеними вище доказами.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судові рішення в оскаржуваній частині відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки і піклуваннязалишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 17 березня 2016 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик