Провадження № 2/331/772/2018
Справа № 331/2503/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2018 рокум. Запоріжжя

Жовтневий районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого-судді Скользнєвої Н.Г., за участю секретаря Постарнак М.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_2) в особі представника ОСОБА_2, про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

19.03.2018 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ; визнання за нею права власності на ? частину автомобіля марки АUDІ, модель Q3, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2.

Як на правові підстави заявлених вимог посилається на статті 105, 110 СК України.

В судовому засіданні представник позивача надала суду заяву про збільшення позовних вимог, з якої вбачається, що позивачка додатково залучила до участі в справі в якості співвідповідача - ОСОБА_4, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Регіональний сервісний центр в Запорізькій області Міністерства внутрішніх справ. Крім того, у остаточній редакції позову просить суд :

- визнати недійсним договір купівлі- продажу автомобіля марки АUDІ, модель Q3, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2, укладений 7.12.2017 року в територіальному сервісному центрі МВС 2341 РСЦ МВС в Запорізькій області між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- витребувати автомобіль марки АUDІ, модель Q3, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2, у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_3 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку автомобіля марки АUDІ, модель Q3, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності ;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку автомобіля марки АUDІ, модель Q3, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

20 липня 2018 року позивач подала заяву про забезпечення позову, в якій просить суд в якості забезпечення позову накласти арешт на автомобіль марки АUDІ, модель Q3, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4.

Позивач вказує, що незабезпечення позову, запропонованим нею шляхом призведе до того, що зазначений об'єкт нерухомого майна, який є предметом позову, може бути перереєстрований та надалі проданий з метою уникнення фактичного виконання рішення суду, що суттєво ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду.

Додатково зазначила, що відповідач ОСОБА_3 вже вжив заходи щодо перереєстрації автомобіля марки АUDІ, модель Q3, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2, з метою уникнення фактичного виконання рішення суду, шляхом укладення договору купівлі-продажу автомобіля марки АUDІ, модель Q3, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2, укладеного 7.12.2017 року в територіальному сервісному центрі МВС 2341 РСЦ МВС в Запорізькій області між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який фактично носить формальний характер, оскільки ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_3

Вивчивши доводи заяви про забезпечення позову, матеріали справи, суд вважає заяву позивача такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно із ч. 2 ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позов, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Суд відзначає, що відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2552цс16 у постанові від 18 січня 2017 року, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування судів України.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії"Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи"Каіч та інші проти Хорватії"(рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки АUDІ, модель Q3, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4, до набрання рішенням законної сили, є необхідним для можливості виконання рішення суду по справі про визнання недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки АUDІ, модель Q3, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2, укладений 7.12.2017 року в територіальному сервісному центрі МВС 2341 РСЦ МВС в Запорізькій області між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; витребування автомобіль марки АUDІ, модель Q3, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2, у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_3; визнання за ОСОБА_1 право власності на ? частку автомобіля марки АUDІ, модель Q3, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності; визнання за ОСОБА_3 право власності на ? частку автомобіля марки АUDІ, модель Q3, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Окрім того, суд вважає, що наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.

Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Заяву ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_2) в особі представника ОСОБА_2, задовольнити.

Накласти арешт на автомобіль марки АUDІ, модель Q3, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_1), до набрання рішенням законної сили.

Виконання ухвали доручити Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, вул.. Незалежної України, буд. № 57 «а», ).

Ухвала набирає законної сили з моменту винесення та підлягає негайному виконанню.

Повний текст ухвали складено 30 липня 2018 року.

Копію ухвали суду направити учасникам справи в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області в 15-денний строк з дня складення повного тексту ухвали суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Строк пред'явлення ухвали до виконання три роки з дня її винесення.

Дата видачі ухвали - 30 липня 2018 року.

Суддя: Н.Г.Скользнєва

30.07.2018