Постанова

Іменем України

31 жовтня2018 року

м. Київ

справа № 522/20763/14-ц

провадження № 61-14145св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачі - ОСОБА_3,

третя особа - Виконавчий комітет Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2015 року у складі судді Івченка В. Б. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2016 рокуу складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гайворонського С. П., Кононенко Н. А.,

ВСТАНОВИВ:

04 листопада 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3., третя особа - Виконавчий комітет Одеської міської ради (далі - ВК ОМР), про скасування свідоцтва про право власності на частку квартири та приведення об'єкта в попередній стан. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що комунальна квартира АДРЕСА_1 належить їм на праві спільної часткової власності згідно із свідоцтвом про право власності на 534/1000 частини квартири від 13 червня 1994 року, зареєстрованим у Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» (далі - КП «ОМБТІ та РОН») 14 червня 1994 року у книзі № 88 пр. стор. 96, реєстр 204. Загальна площа квартири - 132,5 кв. м, з яких їм на праві приватної власності належить 70,7 кв. м. У спільному користуванні співвласників квартири перебувають коридор, кухня, умивально-душова кімната та вбиральня. Квартира розташована на другому поверсі триповерхового будинку і вхід до неї здійснюється із сходової клітки чорного входу. Окрім них, у квартирі є ще два співвласника, один з них - ОСОБА_3, який у квітні 2003 року придбав в інших сусідів 252/1000 частини комунальної квартири. Добросусідських відносин з відповідачем не склалося, оскільки він постійно порушує права співвласників, зокрема проводить будівельні роботи на спільній території проживання без погодження із сусідами. Під час розгляду справи № 522/695/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації, а саме у вересні 2014 року суду було надано свідоцтво про право власності, видане 28 жовтня 2010 року ВК ОМР, згідно з яким ОСОБА_3 належить 394/1000 квартири АДРЕСА_1. Про існування цього свідоцтва як правовстановлюючого документа їм не було відомо, проте з нього видно, що відповідач без їх відома перерозподілив частки володіння та користування спільною квартирою, незважаючи на їх скарги, оскільки, починаючи з 2003 року - часу придбання частини квартири, відповідач постійно перебудовує її та погіршує умови проживання сусідів. Зокрема, ОСОБА_3 без узгодження із сусідами прибудував замість наявного раніше у квартирі невеликого балкона капітальну прибудову площею близько 30 кв. м, що в його техпаспорті значиться верандою, яка тримається на палях та розташована на території сусіднього двору по АДРЕСА_5. У подальшому відповідач приєднав площу цієї прибудови до своєї частки житлової площі в їх квартирі, що збільшило його ідеальну частку власності та сумарну ідеальну частку по всій комунальній квартирі, чим порушено їх права як співвласників. Не користуючись спільною кухнею, відповідач перетворив її в сарай, заваливши будівельними матеріалами, різними предметами та сміттям, чим порушив санітарно-гігієнічні норми та позбавив співвласників можливості користування кухнею для приготування їжі. Крім цього, ОСОБА_3 переобладнав житлове приміщення спільної комунальної квартири під офіс (основний вид діяльності - роботи в галузі архітектури). Придбавши квартиру АДРЕСА_2, відповідач приєднав її до своєї частини комунальної квартири АДРЕСА_1, чим розширив свій офіс. Проживаючи у квартирі АДРЕСА_4, яка розташована під комунальною квартирою АДРЕСА_1, відповідач встановив на труби холодного та гарячого водопостачання вентилі, якими перекриває надходження води у комунальну квартиру. Також без їх відома та згоди відповідач зруйнував умивально-душову кімнату загального користування, чим позбавив їх можливості користуватися цією кімнатою, перебудував свiтлоповiтрянний ліхтар, у який виходять вікна спільної кухні, вбиральнi, умивально-душової кімнати, а також вікна усіх сусідів верхнього поверху, встановив перекриття (стелю) між другим та третім поверхами, демонтував частину стіни, встановивши в неї вікно, яке виходить у двір АДРЕСА_5, що позбавило повітряного обміну та природного освітлення приміщень їх частини квартири. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати нечинним свідоцтво про право власності на 394/1000 частини квартири АДРЕСА_1, видане 28 жовтня 2010 року ОСОБА_3 ВК ОМР, та привести квартиру в попередній стан.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано нечинним свідоцтво про право власності на 394/1000 квартири АДРЕСА_1, видане ОСОБА_3 28 жовтня 2010 року ВК ОМР. Зобов'язано ОСОБА_3 за власний рахунок привести приміщення квартири АДРЕСА_1 в попередній стан, а саме станом на 2003 рік згідно з технічним паспортом квартири на 2003 рік, шляхом: знесення збудованого ним балкону-веранди; відновлення свiтлоповiтрянного ліхтаря; відновлення кухні, вбиральні, коридорів; відновлення умивально-душової кімнати, відновлення водонапірної та зливної арматур станом на 2003 рік. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 без згоди співвласників здійснив реконструкцію квартири, житлове приміщення не використовується за призначенням, а саме для проживання, приміщення спільного користування непридатні для їх використання співвласниками внаслідок проведення відповідачем реконструкції належної йому частини квартири. Свідоцтво про право власності на 394/1000 квартири від 28 жовтня 2010 року видане ОСОБА_3 ВК ОМР ради без згоди співвласників квартири, тобто з порушенням процедури видачі такого свідоцтва.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У травні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що свідоцтво про право власності не є правочином, а тому обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам законодавства, а позов заявлений до неналежного відповідача, так як належним відповідачем в цьому спорі є ВК ОМР як орган, що видав свідоцтво про право власності. Вирішуючи справу, суди неправильно застосували норми права, які регулюють спірні правовідносини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 березня року відкрито касаційне провадження у цій справі.

У травні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заперечення на касаційну скаргу, в якому просили її відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що покладені ОСОБА_3 в обґрунтування касаційної скарги доводи суперечать фактичним обставинам справи та не підтвердженні належними доказами. Предметом цього позову є порушене матеріальне право - перешкоджання відповідачем у володінні та користуванні ними своєю власністю, і основною вимогою є приведення майна у попередній стан, а похідною - скасування свідоцтва про право власності. Посилання відповідача на те, що свідоцтво про право власності не є правочином, а тому не може бути оскаржене в судовому порядку, безпідставне, так як свідоцтво видане суб'єктом владних повноважень без згоди співвласників квартири на її реконструкцію.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 березня 2018 року справу № 522/20763/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 534/1000 частин квартири АДРЕСА_1, які складають 70,7 кв. м кімнати у квартирі спільного заселення загальною площею 132,5 кв. м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 13 червня 1994 року Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради народних депутатів.

Згідно з технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1, виданим ОСОБА_1, до приміщень спільного користування входять: 1- коридор, 2 - кухня, 3 - умивальна кімната, 4 - вбиральня.

За договором дарування від 24 квітня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Надоховською Т. О., реєстровий номер 909, ОСОБА_5, ОСОБА_7 подарували, а ОСОБА_3 прийняв у дар 252/1000 частин п'ятикімнатної квартири АДРЕСА_1.

У зв'язку з проведенням ОСОБА_3 будівельних робіт з реконструкції належної йому частини квартири без згоди співвласників чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_8 звертався до Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області з метою усунення порушень у володінні приміщеннями квартири спільного користування. У відповідь на його заяви було прийнято постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 21 грудня 2011 року та від 27 травня 2012 року, що встановлено судовим рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 06 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 січня 2015 року, у справі № 522/695/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної і матеріальної шкоди, яким відмовлено в задоволенні позову.

Крім того, згідно з вищезазначеним рішенням суду ОСОБА_1 з метою захисту своїх порушених житлових прав у жовтні 2013 року також зверталася із заявами до Прокурора Одеської області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області.

Згідно з частиною першою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 25 грудня 2007 року № 2641 затверджено акт державної приймальної комісії від 15 листопада 2007 року про прийняття в експлуатацію закінченого реконструкцією об'єкта - частини комунальної квартири АДРЕСА_1 з улаштуванням балкону. Зазначену частину комунальної квартири (252/1000 частин), власником якої є ОСОБА_3, прийнято в експлуатацію. Загальна площа комунальної квартири складає 160,3 кв. м, житлова площа - 27,4 кв. м.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 жовтня 2010 року № 1135 на підставі звернення ОСОБА_3, довідки КП «ОМБТІ та РОН» було затверджено розрахунок ідеальних часток у квартирі АДРЕСА_1 у такому відношенні: ОСОБА_3 - 394/1000 частин у квартирі загальною площею 160,3 кв. м, житловою площею 104,4 кв. м.

На підставі вказаних розпоряджень 28 жовтня 2010 року ВК ОМР було видане свідоцтво, яким посвідчено, що 394/1000 частин об'єкта нерухомого майна, розташованого за вищевказаною адресою, дійсно належать ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності. Це свідоцтво видане замість вищезгаданого договору дарування від 24 квітня 2003 року.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Стаття 383 ЦК України встановлює, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно зі статтею 4 ЦПК України 2004 року, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України.

Органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону № 280/97-ВР).

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання незаконним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Під час розгляду цієї справи судами встановлено, що ОСОБА_3 без належного дозволу та погодження із співвласниками квартири спільного користування здійснив її реконструкцію, чим неправомірно збільшив свою частку у спільній сумісній власності, що призвело до порушення будівельних норм і правил, а також прав інших співвласників квартири.

Згідно з пунктом 1.4.1 Правил утримання будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року № 76 (далі - Правила), переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

Пунктом 1.4.3 Правил передбачено, що до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.

Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається (абзац 2 пункту 1.4.4 Правил).

При цьому для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися документи, серед яких згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності (пункт 1.4.5 Правил).

Отже, будівельні роботи з реконструкції квартири проводилися відповідачем без належного дозволу, а тому законним та обґрунтованим є висновок судів про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що проведена реконструкція не порушує права власників (користувачів) інших житлових приміщень спірної квартири, є неспроможними, оскільки внаслідок реконструкції шляхом приєднання інших приміщень площа квартири відповідача та його частка у комунальній квартирі збільшилася, чим порушені права інших співвласників.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника на неправильне застосування судами норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення відповідачем вищенаведених правових норм.

Аргументи касаційної скарги про те, що свідоцтво про право власності не є правочином, у зв'язку з чим позивачами обрано неправильний спосіб захисту своїх прав, не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Згідно з пунктами 3.1, 3.3 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, розрахунок часток у спільній власності на об'єкти нерухомого майна виконується за заявами всіх співвласників об'єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлювальних документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлювальних документів. За відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в статті 16 ЦК України.

Відповідно до пункту 4 частини другої та частини третьої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статті 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Позивачами обрано ефективний засіб захисту порушеного права шляхом визнання незаконним (нечинним) оспорюваного ними свідоцтва про право власності на 394/1000 частини квартири АДРЕСА_1, виданого 28 жовтня 2010 року, що узгоджується з положеннями статті 16 ЦК України.

Оскільки судами встановлено, що згоди всіх співвласників на реконструкцію спільного майна та на зміну його часток не було, то позивачі шляхом пред'явлення цього позову захистили своє порушене право у спосіб, що відповідає змісту порушеного права та характеру його порушення.

Доводи касаційної скарги про те, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, так як належним відповідачем у цьому спорі є ВК ОМР як орган, що видав свідоцтво про право власності, є безпідставним, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Частиною четвертою статті 31 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна із сторін має право вимагати виконання судового рішення в частині, що стосується цієї сторони.

Відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України 2004 року треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, мають процесуальні права і обов'язки, встановлені статтею 27 цього Кодексу, тобто загальні права осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на положення статей 30, 31 ЦПК України 2004 року суб'єктами спірних матеріальних правовідносин є сторони, тому саме на них поширюється законна сила судового рішення, а належним відповідачем у справі є особа, якій видано оспорюване позивачами свідоцтво про право власності. Рішенням про визнання нечинним (незаконним) цього свідоцтва вирішено питання про права та обов'язки ОСОБА_3 Тому саме він є належним відповідачем у справі.

Таким чином, цивільний процесуальний закон передбачає покладення обов'язків за рішенням суду на суб'єктів спірних матеріально-правових відносин. Тому суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовної вимоги щодо визнання нечинним (незаконним) свідоцтва про право власності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи є аналогічними доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив їх та обґрунтовано спростував відповідними висновками. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають принципу верховенства права, засадам справедливості, добросовісності, розумності та вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2015 року було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 березня 2016 року, у зв'язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2015 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик