Справа № 357/9414/16-ц Головуючий у І інстанції Кошель Б. І.
Провадження № 22-ц/780/15/18 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 26 22.03.2018
П О С Т А Н О ВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідачів ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала наступним:

16 липня 2008 року вона надала ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за договором позики грошові кошти у розмірі 73 940 грн. 16 коп. строком до 16 серпня 2008 року без нарахування процентів. У зв'язку з невиконанням договору позики за її заявою 03 квітня 2009 року був вчинений виконавчий напис державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Магдичем Т.І., за яким стягнення заборгованості проводилось у безспірному порядку. Зазначала, що 20 лютого 2014 року постановою державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції було відкрито виконавче провадження № ВП 42203689. Повний розрахунок було проведено 13 липня 2016 року. Оскільки відповідачі тривалий час ухилялись від повернення боргу, позивач вважала, що вони несуть відповідальність за прострочення грошового зобов'язання згідно вимог ч.2 статті 625 ЦК України. на підставі викладеного з урахуванням уточнення позовних вимог просила суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь 3% річних в розмірі 6381 грн. 12 коп., інфляційні втрати в розмірі 65 665 грн. 50 коп., а також 721 грн. 38 коп. судового збору.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник відповідачів подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі. Зазначає, що суд дійшов хибного висновку про те, що за умовами укладеного між сторонами договору позики з відповідачів підлягає стягненню сума інфляційних втрат та 3% річних. Крім того розмір таких сум також є необґрунтованим. Вказує, що суд незаконно не застосував строк позовної давності, оскільки за їх думкою позивач пропустив загальний трирічний строк звернення до суду за захистом своїх прав. За таких умов вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам рішення суду не відповідає.

У відповідності до положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна тривалість позовної давності встановлена у 3 роки відповідно до ст. 257 ЦК України.

Згідно положень ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У відповідності до положень 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, свої вимоги позивач ґрунтує на факті несвоєчасного повернення боржниками коштів за договором позики від 16 липня 2008 року. Оскільки вказаним договором чітко встановлений термін виконання зобов'язання - 16 серпня 2008 року, саме з даної дати відповідно до вимог ст. 261 ЦК України починає відраховуватися встановлений законом строк звернення до суду. В той же час свою позовну заяву позивач подала лише 01.09.2016 року.

В ході розгляду справи представниками відповідачів були подані відповідні заяви про застосування до позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності та відмови у задоволенні позову на цій підставі, однак суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність таких заяв. З наведеною позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може. Свою позицію суд обґрунтовував необхідністю відрахування строку позовної давності від часу проведення стягнення за виконавчим написом нотаріуса, а не від часу настання встановленого сторонами та порушеного боржниками терміну виконання зобов'язання, що прямо суперечить положенням ст. 261 ЦК України.

Не може в даному випадку йти мова й про переривання строку позовної давності. Відповідно до вимог 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, або ж у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників. Як вбачається з матеріалів справи, встановлені даною нормою випадки відсутні, оскільки вчинення виконавчого напису нотаріуса не може вважатися пред'явленням позову до боржника, як і не є факт примусового виконання такого виконавчого напису вчиненням боржниками дій, що свідчить про визнання ними свого боргу.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, прийшовши до обґрунтованого висновку про наявність у боржників обов'язку сплатити позивачу 3 % річних від суми заборгованості та інфляційні втрати, тим не менш, мав відмовити у задоволенні позову у зв'язку із спливом терміну позовної давності, чого, однак, зроблено не було.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України однією з підстав для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. При цьому неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.П. Коцюрба

А.С. Сержанюк