П о с т а н о в а

Іменем України

5 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 201/17452/16-ц

провадження № 61-12300 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представник відповідача - СлободянВіталій Миколайович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2018 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання договору іпотеки з додатками до нього недійсними, скасування записів про державну реєстрацію іпотеки та про державну реєстрацію обтяження, заборони відчуження іпотечного майна.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 28 жовтня 2003 року йому на праві власності належить нерухоме майно у будинку АДРЕСА_1, а саме: адміністративні приміщення - частина будівлі літ. «а-3», «а1-4», нежитлові приміщення позначені І, ІІ, ІІІ, 117-133, 217-239, 316-334, 401-406 у підвалі, на першому, другому, третьому та четвертому поверхах, загальною площею 1025,5 кв. м, і ганок, у загальному користуванні позначений 113-116, 216, 314.

29 червня 2005 року між ним, від його імені діяв ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, та акціонерним комерційним банком «ХФБ Банк України» (далі - АКБ «ХФБ Банк України»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УніКредитБанк» (далі - ПАТ «УніКредитБанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав банку в іпотеку вищевказане належне йому майно на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 29 червня 2005 року, укладеним між відкритим акціонерним товариством «Івано-Франківський арматурний завод» (далі - ВАТ «Івано-Франківський арматурний завод») та банком.

Він вказував, як своєму представнику ОСОБА_7, так і банку про свою не згоду на укладенням спірного договору іпотеки без особистого ознайомлення з умовами його та забезпеченого кредитного договору. Договір іпотеки був підписаний без його відома та з ним не погоджений. Крім того, у спірному правочині відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення.

Вважав вищевказаний договір іпотеки недійсним, оскільки він суперечить положенням статей 203, 215 ЦК України і не відповідає волевиявленню учасників цього правочину, унаслідок чого і додаткові угоди до вказаного договору є недійсними.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд визнати договір іпотеки від 29 червня 2005 року, укладений між ним та банком, недійсним з усіма додатковими угодами; визнати недійсною його іпотеку за вказаним договором іпотеки з усіма додатками та додатковим договором іпотеки (договір про внесення змін і доповнень) від 27 вересня 2012 року; скасувати відомості про реєстрацію іпотеки; скасувати відомості про реєстрацію заборони відчуження об'єктів нерухомого майна.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано договір іпотеки від 29 червня 2005 року, укладений між АКБ «ХФБ Банк України», правонаступником якого є ПАТ «УніКредитБанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4, з усіма додатковими угодам, додатковими договорами, договорами про внесення змін і доповнень. Визнано додатковий договір іпотеки (договір про внесення змін і доповнень) від 27 вересня 2012 року, укладений між ПАТ «УніКредитБанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4, з усіма додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін і доповнень, недійсними. Визнано іпотеку нерухомого майна у будинку АДРЕСА_1 за договором іпотеки від 29 червня 2005 року недійсним з усіма додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін і доповнень. Визнано недійсною іпотеку вищевказаного нерухомого майна за додатковим договором іпотеки (договором про внесення змін і доповнень) від 27 вересня 2012 року. Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію іпотеки (перенесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з Державного реєстру іпотек від 29 червня 2005 року). Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію обтяження (заборони). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний договір іпотеки та додаткові угоди до нього були підписані від імені позивача його представниками, на підставі нотаріально посвідчених довіреностей, а ОСОБА_4 будь-які документи щодо договору іпотеки не підписував. Оскільки позивач не є позичальником по забезпеченому ним кредитному договору, то його волевиявлення на передачу власного майна в іпотеку на забезпечення виконання зобов'язань ВАТ «Івано-Франківський арматурний завод» могло бути відсутнім. Належними доказами не підтверджено факт здійснення відповідачем дій направлених на ознайомлення позивача з умовами спірного правочину. Видані від імені позивача довіреності, хоч і надавали повноваження представникам, у тому числі на укладення договору іпотеки, проте їх існування само по собі не є доказом того, що позивач надав свою згоду саме на укладання спірного договору іпотеки. Не дивлячись на факт укладення від імені позивача договору іпотеки та додаткових угод до нього його представниками, ОСОБА_4 фактично з умовами цього договору ознайомлений не був, а про існування договору дізнався лише після отримання письмової вимоги банку про виконання порушеного зобов'язання по забезпеченому ним кредитному договору. Отже, умови спірного договору іпотеки не відповідають вимогам статей 203, 215 ЦК України, порушують права та законні інтереси позивача щодо дисбалансу умов договору, дійсного волевиявлення позивача на укладення цього правочину та наявності необхідного обсягу повноважень у представників ОСОБА_4

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2018 рокуапеляційна скарга ПАТ «Укрсоцбанк» задоволена, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні повідомлення представникам позивача про недійсність наданих ним довіреностей. Таким чином, не вбачається підстав вважати, що представники позивача вчиняли дії всупереч наданих їм довіреністю повноважень, оскільки вони на момент укладення спірних правочинів відповідали вимогам чинного законодавства щодо їх нотаріального посвідчення, не були скасовані, а обсяг повноважень представників, передбачених змістом довіреності, відповідав укладеним правочинам. Отже, доводи позивача про те, що його волевиявлення не було спрямоване на передачу в іпотеку належного йому нерухомого майна, безпідставні, оскільки, укладаючи від імені ОСОБА_4 спірний договір іпотеки, його представники діяли в межах наданих їм повноважень.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що він не надавав повноважень своїм представникам на укладення саме спірного договору іпотеки, не бажав передавати належне йому нерухоме майно в іпотеку. Він дізнався про наявність договору іпотеки лише після отримання вимоги банку по погашенню заборгованості по забезпеченому ним кредитному договору. Отже, у нього була відсутня можливість ознайомитися з договором іпотеки та забезпеченим ним кредитним договором, він не міг вплинути на їх зміст, унаслідок чого укладення спірного правочину є помилковим та належне йому нерухоме майно передано в іпотеку банку проти його волі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно з частиною першою статті 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.

Відповідно до положень статей 248, 249 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі скасування довіреності особою, яка її видала; особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що у матеріалах справи докази щодо скасування наданих позивачем довіреностей відсутні. Отже, підстав вважати, що представники позивача вчиняли дії, всупереч наданих їм повноважень довіреністю, не вбачається, так як вони на момент укладення спірних правочинів відповідали вимогам чинного законодавства щодо їх нотаріального посвідчення, не були скасовані, а обсяг повноважень представників позивача, передбачених змістом довіреності відповідав укладеним правочинам.

Апеляційний суд дійшов вірного висновку, що доводи позивача про те, що його волевиявлення не було спрямоване на передачу в іпотеку належного йому на праві власності нерухомого майна, безпідставні, оскільки, укладаючи від імені ОСОБА_4 спірний договір іпотеки, його представник діяв у межах наданих йому повноважень.

Крім того, відповідно до протоколу засідання спостережної ради ВАТ «Івано-Франківський арматурний завод» від 10 червня 2005 року було вирішено питання про укладення товариством кредитного договору, на що позивач надав свою згоду. Вказаний протокол підписаний ОСОБА_4, як членом ради ВАТ «Івано-Франківський арматурний завод».

Доводи касаційної скарги про те, що він не надавав повноважень своїм представникам на укладення саме спірного договору іпотеки, не бажав передавати належне йому нерухоме майно в іпотеку та не знав про укладення спірного договору іпотеки, що свідчить про те, що укладення спірного правочину є помилковим і належне йому нерухоме майно передано в іпотеку банку проти його волі, безпідставні, оскільки, навпаки, підтверджує той факт, що позивач мав намір укласти договір іпотеки. Відповідно до наданих ОСОБА_4 довіреностей він уповноважив своїх представників розпоряджатися належним йому нерухомим майном, у тому числі надав їм повноваження на передачу цього майна в іпотеку, тобто його представники, укладаючи спірний правочин та додаткові угоди до нього, діяли від імені позивача та у межах наданих ним повноважень.

Посилання ОСОБА_4 на необізнаність існування спірного іпотечного договору та небажання його укладати, забезпечуючи зобов'язання ВАТ «Івано-Франківський арматурний завод», спростовуються, у тому числі, протоколами засідання спостережної ради товариства, членом якої є позивач, та в яких він надавав свою згоду на укладення таких правочинів.

Як позов, так і касаційна скарга направлені виключно на ухилення від цивільно-правової відповідальності за взяті на себе зобов'язання.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк