Справа № 548/1649/17
Провадження №2/539/381/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2018 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

в складі : головуючого судді Іващенка Ю.А.,

при секретарях Мирна Т.Ф., Карпенко Т.П.,

з участю : представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 1997 року обіймає посаду голови правління Приватного акціонерного товариства Хорольського механічного заводу, на сьогоднішній день є депутатом Полтавської обласної ради, а з 2016 року є почесним громадянином міста Хорол.

Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, ...

Ст. 32 Конституція України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Так, 12 серпня 2017 року на інтернет сторінці ОСОБА_3 у Facebook.com, були надруковані та розміщені дві статті, в яких вона стверджує :

... що існують якісь таємні домовленості між виробником скульптурки-реставраційною майстернею пані ОСОБА_4 та приватним спонсором і виявляється, що скульптурку нашому музею приватний спонсор, а це приватне підприємство Хорольський механічний завод в особі директора завода ОСОБА_2, який передавати скульптуру не має наміру. Я тут же по телефону звязалась зі спонсором ОСОБА_2 і тут вияснилось, що спонсор категорично заперечив проти передачі скульптурки нашому музею...;

- ...Зараз, через широкий розголос цієї ситуації, нарешті приватний спонсор віддав до музею статуетку. Віддав тихо і непомітно....;

- ...І тут вельмишановний пан депутат ОСОБА_2 приклав масу зусиль, щоб всупереч чинному Законодавству про музеї та музейну справу, заволодіти оригінальною копією історичного артефакту ....;

- ...Як повідомив головний зберігач фондів національного музею історії України пані ОСОБА_5 - статуетка була передана 17 травня 2017 року представникам приватного акціонерного підприємства Хорольський механічний завод ;

- ...в цій історії з КОЧІВНИКОМ таку ганебну роль грає депутат обласної Ради - ОСОБА_2 людина, яка покликана служити громаді та бути зразком добропорядності і доброчесності, а не використовувати депутатській статус за для власного добробуту, навіть шляхом афер та порушення Закону ....

Тобто, відповідачкою була відкрито поширена інформація в соціальній мережі, яка є недостовірною, причому свідомо недостовірною, більше того, неправдиві відомості про нього, що зазначені в даних статтях, принижують його та порочать честь, гідність та ділову репутацію.

Крім того, поширені відомості відповідачкою є абсолютно голослівними і бездоказовими, а отже, зазначена вище інформація, яка міститься в двох статтях, підлягає спростуванню, оскільки є недостовірною, виходячи з наступного.

Так, він підтримав ініціативу місцевих краєзнавців замовити та виготовити через реставраційну майстерню оригінальну копію статуетки Кочівника для Хорольського районного краєзнавчого музею .

14 листопада 2016 року між ПрАТ Хорольським механічним заводом, в особі голови правління ОСОБА_2 (Замовник) та ТОВ Сєв Плюс (Виконавець) був укладений договір, згідно якого, Виконавець зобовязується виготовити копію бронзової скульптурки (кочівника) в масштабі 1:1, а Замовник зобовязується вчасно та в повному обсязі оплатити товар.

ПрАТ Хорольський механічний завод виконав взяті на себе зобовязання згідно вище вказаного договору в повному обємі.

17 травня 2017 року згідно акту передавання №82 комісія у складі заступника Генерального директора НМІУ з наукової та фондової роботи ОСОБА_6, заступника завідувача відділу збереження фондів (головного зберігача) ОСОБА_7, в.о. завідувача відділу обліку ОСОБА_8 передали, а головний спеціаліст відділу культури і туризму Хорольської районної державної адміністрації ОСОБА_9, що діяла на підставі доручення, прийняла для Хорольського районного краєзнавчого музею Полтавської області копію бронзової статуетки у вигляді фігури кочівника за інв. № Вд-4261.

Даний акт передавання був сформований на підставі листа Хорольського районного краєзнавчого музею № 01-28/18 від 12.04.2017 р., рішення ФЗК НМІУ № 8 від 07.04.2017 р. та наказу НМІУ № 96 від 12.04.2017 р.

Таким чином, вище зазначені докази спростовують поширену відповідачкою інформацію в соціальній мережі, щодо заволодіння ним копії бронзової статуетки у вигляді кочівника, а також наявність нібито якихось домовленостей між виробником скульптурки-реставраційною майстернею та ним.

Крім того, він намагався вирішити даний спір в позасудовому порядку та направив на адресу відповідачки лист з письмовими доказами, які спростовують зазначену нею в інтернет мережі інформацію.

Натомість ним було отримано листа-погрозу, щодо відкликання законної вимоги позивача. Зміст цієї «відповіді» є довільним набором незрозумілих тверджень, в яких жодним чином не згадано про неправдивість викладених раніше відомостей, про обовязок спростування таких відомостей тощо. Отже, відповідачка проігнорувала його законні вимоги.

25 вересня 2017 року було проведено експертно компютерно-технічне дослідження та встановлено, зміст веб-сторінок, розміщених у глобальній компютерній мережі абонентом соціальної мережі ОСОБА_10 ОСОБА_3 та зафіксовано інформацію про профіль користувача - ОСОБА_3. Таким чином, є беззаперечні докази того, що дана інформація розміщена саме нею.

Інформація яка була розміщена відповідачкою на її сторінці в інтернет мережі, а саме у Facebook.com 12 серпня 2017 року є фактичним твердженням, і ця інформація спростовується письмовими доказами. Дана інформація не відповідає дійсності і ганьбить його честь та гідність, а тому вона має бути спростована відповідачкою.

Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідачки до нього. Також, у звязку з поширенням відповідачкою недостовірної інформації створюють негативну соціальну оцінку його в очах оточуючих, що свідчить про паплюження його честі та гідності.

На підставі вищевикладеного позивач прохав суд : визнати такою, що не відповідає дійсності, принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію опубліковану і поширену ОСОБА_3 12 серпня 2017 року на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook.com.:

- ... що існують якісь таємні домовленості між виробником скульптурки-реставраційною майстернею пані ОСОБА_4 та приватним спонсором і виявляється, що скульптурку нашому музею приватний спонсор, а це - приватне підприємство Хорольський механічний завод в особі директора завода ОСОБА_2, який передавати скульптуру не має наміру. Я тут же по телефону звязалась зі спонсором ОСОБА_2 і тут вияснилось, що спонсор категорично заперечив проти передачі скульптурки нашому музею...;

- Зараз, через широкий розголос цієї ситуації, нарешті приватний спонсор віддав до музею статуетку. Віддав тихо і непомітно....;

- І тут вельмишановний пан депутат ОСОБА_2 приклав масу зусиль, щоб всупереч чинному Законодавству про музеї та музейну справу, заволодіти оригінальною копією історичного артефакту ....;

- Як повідомив головний зберігач фондів національного музею історії України пані ОСОБА_5 - статуетка була передана 17 травня 2017 року представникам приватного акціонерного підприємства Хорольський механічний завод ;

- ...в цій історії з КОЧІВНИКОМ таку ганебну роль грає депутат обласної Ради - ОСОБА_2 людина, яка покликана служити громаді та бути зразком добропорядності і доброчесності, а не використовувати депутатській статус за для власного добробуту, навіть шляхом афер та порушення Закону .... ;

Зобовязати ОСОБА_3, протягом 5 днів після набрання рішенням суду законної сили, спростувати зазначену інформацію у спосіб, яким вона була поширена, а саме - шляхом розміщення на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook.com. заяви від власного імені із спростуванням наступного змісту: Спростування: Інформація, поширена мною, ОСОБА_3, 12 серпня 2017 року на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook.com., відносно ОСОБА_2 щодо його недобросовісних та незаконних дій повязаних із статуеткою - Кочівник, є неправдивою та недостовірною. (а.с. 2-6).

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не зявився, його представник ОСОБА_1 позов прохав задовольнити, обґрунтовуючи позовні вимоги обставинами, викладеними у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомляла.

Згідно заперечення на позовну заяву, яке за своїм змістом є фактично відзивом на позов, ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечувала, мотивуючи свої заперечення проти позову тим, що акт передавання № 82 ОСОБА_11 музеєм історії України копії бронзової статуетки у вигляді кочівника датований 17 травня 2017 року, та була передана статуетка на підставі листа Хорольського районного краєзнавчого музею № 01-28/18 від 12.04.2017 року. Поїздку до ОСОБА_11 музею історії України по статуетку 17 травня 2017 повністю організував та матеріально забезпечив ОСОБА_2, надавши транспорт та супровід працівниками заводу, яких ОСОБА_2 командирував до Києва для отримання статуетки. Хоча вона, як директор Хорольського районного краєзнавчого музею такого листа за № 01-28/18 від 12.04.2017 року - на підставі якого ОСОБА_11 музей історії України видав статуетку ні ОСОБА_2, ОСОБА_12 і нікому іншому вона не надавала. В ОСОБА_13 передавання №82 чітко зазначено, що статуетка передана для Хорольського районного краєзнавчого музею, але ні 18 травня 2017 року в ОСОБА_14 музеїв, ні 19 травня 2017 року на урочистому святкуванні 100-річчя музею копію бронзової статуетки музейникам, так і не передали. Копія бронзової статуетки у вигляді кочівника пропала на 3 місяці і 25 днів. Маючи беззаперечні факти вона і зробила висновок, який опублікувала у соціальній мережі 8 серпня 2017 року. Лише після того, як вона підняла широкий розголос через соціальні мережі 8 серпня 2017 року і лише після цього 11 серпня статуетка потратила до музею, про це свідчить ОСОБА_13 передавання предметів для інвентаризації на Фондово-закупівельну комісію до ХРКМ датований 11 серпня 2017 року. Позивач не надає суду паспорт на виготовлення копії бронзової скульптурки у вигляді фігурки кочівника, який йому надала начальник відділу культури ОСОБА_15 25.09.2017року. У своїй позовній заяві позивач вказує, що замовив та майстерня «Виконавець» виготовила копію....(кочівника) в масштабі 1:1, про це ж і складено Договір, де теж вказано розмір статуетки в масштабі 1:1. Але до музею передана статуетка в масштабі меншому ніж 1:1, дані обставини повністю підтверджують правдивість інформації, викладеної нею в соціальній мережі. Інформація стосовно ОСОБА_2, як публічної особи, як депутата обласної ради та почесного громадянина міста містить оціночні судження її, а правдивість критичних висловлювань доведенню не підлягають. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. (а.с. 77-83).

За викладених обставин підстави для проведення заочного розгляду справи відповідно до ст. 280 ЦПК України відсутні, оскільки відповідач фактично подав відзив на позов, а суд може ухвалити заочне рішення лише за одночасного існування умов, передбачених у п.п. 1-4 ч.1 ст. 280 ЦПК України, в тому числі у випадку не надання відповідачем відзиву на позов.

Зясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

На підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі судом встановлено, що у соціальній мережі Facebook.com відповідачем ОСОБА_3 12 серпня 2017 року на своїй сторінці були опубліковані дві статті.

У одній з яких зазначалося, що «нарешті завершився шлях маніпулювання та «кочування темними нетрями» оригінальної копії скульптурки кочівника (фігурка воїна бронзова) - доби великого переселення народів VII-VIII ст., яку для Хорольського районного краєзнавчого музею виготовила реставраційна майстерня ОСОБА_11 музею історії України. Роботи по виготовленню копії з оригіналу статуетки були завершені ще 22 березня 2017 року і музейний експонат було передано на тимчасове зберігання до ОСОБА_11 музею історії України. У нашому музеї були заплановані ряд заходів по відзначенню 100-річного ювілею музею. Це-дві науково практичні конференції за участю провідних істориків, музейників та археологів Полтавщини, які пройшли 21 та 28 квітня; це відкриття меморіальної дошки засновнику музею ОСОБА_16 та урочисті збори з презентацією відеоролику та путівника по історії розвитку музею. Всі ці заходи пройшли 19 травня.

Мріяли ми, працівники музею, отримати на одному з цих заходів довгоочікувану статуетку КОЧІВНИКА. Але не судилося.

Трішки кримінальної хроніки.

На початку квітня місяця 2017 року зберігач фондів ОСОБА_11 музею історії України ОСОБА_5 повідомила про те, що представник нашого музею може забрати скульптурку, та надала перелік документів, які потрібно підготувати для належної, відповідно до Законодавства, передачі скульптурки.

12 квітня, я, як директор Хорольського районного краєзнавчого музею, приїхала до ОСОБА_11 музею історії України, з належним чином оформленим пакетом документів, для отримання скульптурки.

Але тут вияснилося, що ще існують якісь таємні домовленості між виробником скульптурки-реставраційною майстернею пані ОСОБА_4, (вибачте прізвище вона не назвала) та приватним спонсором і виявляється, що скульптурку нашому музею приватний спонсор, а це -приватне підприємство «Хорольсьий механічний завод» в особі директора заводу ОСОБА_2, який передавати скульптурку не має наміру.

Я тут же по телефону зв'язалася зі спонсором ОСОБА_2 і тут виявилося, що спонсор категорично заперечив проти передачі скульптурки нашому музею. Так звані, місцеві краєзнавці зайняли позицію підтримки спонсора. В цій незрозумілій ситуації виходить так, що Хорольський краєзнавчий музей разом з відділом культури просто використали для виготовлення і придбання історичного артефакту приватними особами і ми опинилися заручниками ситуації, втягнутими в незрозумілі і незаконні оборудки з історичними артефактами реставраційної майстерні та приватного спонсора і так званих громадських активістів.

Як все, що відбувається «в тіні», не прозоро, з елементами таємності створює враження якихось підозрілих оборудок з елементами кримінального детективу. Зараз, через широкий розголос цієї ситуації, нарешті приватний спонсор віддав до музею статуетку. Віддав тихо і непомітно, бо відповіді на питання:

Де була статуетка з 11 травня по 11 серпня у вельмишановного пана ОСОБА_2 не має.

Чому про статуетку ніхто не сказав під час урочистостей, коли з високої сцени виступали і Голова РДА ОСОБА_13 і громадські активісти, місцеві краєзнавці, які опікувалися процесом отримання статуетки з Київського музею 17 травня...?.

Я так стверджую, бо пан депутат просто мовчить» (а.с. 8-9).

В іншій статті зазначалось наступне :

«Кочівник» у спеціальному вбранні...

Кажуть, яке ім'я, така і доля

Мабуть і унікальному історичному артефакту- КОЧІВНИКУ У СПЕЦІАЛЬНОМУ ВБРАННІ, який ще у далекому XIX столітті знайшов наш землякам місцевий краєзнавець ОСОБА_17 в околицях нашого міста Хорол і який засвідчує історичну роль міста у боротьбі з кочівниками судилося весь вік кочувати.

Хорольський районний краєзнавчий музей в травні 2017 року відзначив велике свято -100 річчя від часу заснування.

В рамках підготовки до ювілею в 2016 році депутат Полтавської обласної ради, він же почесний громадянин міста з 2016 року пан ОСОБА_2 підтримав ініціативу місцевих краєзнавців замовити та виготовити через реставраційну майстерню Київського національного музеї історії України оригінальну копію статуетки КОЧІВНИКА, яка знаходиться у фондах даного музею, для експонування у Хорольському районному краєзнавчому музеї...

Все було добре до того часу, поки Хорольський районний краєзнавчий музей звертався до ОСОБА_11 музею історії України в місті Києві, та писав гарантійні листи...

Але не судилося нашому КОЧІВНИКУ опинитися в Хорольському музеї... Як тільки виготовили статуетку і по Закону її необхідно передати офіційно з фондів одного державного музею у фонди іншого державного музею. І тут вельмишановний пан депутат ОСОБА_2 приклав масу зусиль, щоб всупереч чинному Законодавству про музеї та музейну справу, заволодіти оригінальною копією історичного артефакту....

Як повідомила головний зберігач фондів національного музею історії України пані ОСОБА_5 - статуетка була передана 17 травня 2017 року представникам приватного акціонерного підприємств «Хорольський механічний завод».

Яким чином та відповідно до якого Закону Державний музей, яким є ОСОБА_11 ІСТОРІЇ УКРАЇНИ передав копію історичного артефакту у приватні руки ВИКЛИКАЄ ВЕЛИКИЙ ПОДИВ?...

Пройшло вже більше двох місяців, але куди подався КОЧІВНИК не зрозуміло...

ОСОБА_18 у телефонній розмові зі мною директором Хорольського краєзнавчого музею заявив, що не моя справа цікавитися статуеткою, і що він шановний пан ОСОБА_2 нічого передавати до музею не збирається...

Місцеві краєзнавці - пані ОСОБА_19 та ОСОБА_20, які так завзято домагалися виготовлення оригінальної копії статуетки просто мовчать та взагалі перестали відповідати на дзвінки...

Отака дивна історія КОЧІВНИКА... Хоча прикладів подібних афер з історичними пам'ятками історія знає безліч...

Так існує пять чорнильниць ОСОБА_21

Лише в приватних колекціях та на дорогих аукціонах, час від часу, з'являються відомі артефакти, які по праву є національним скарбом... Прикро що в цій історії з КОЧІВНИКОМ таку ганебну роль грає депутат обласної Ради - ОСОБА_2 людина, яка покликана служити громаді та бути зразком добропорядності і доброчесності, а не використовувати депутатський статус за для власного добробуту, навіть шляхом афер та порушення Закону....

Шкода виборців маленького містечка, які віддали перевагу такому ДОСТОЙНИКУ як пан ОСОБА_2...» (а.с. 10-11).

Із вказаних статей позивач ОСОБА_2 прохає суд визнати недостовірною, такою що не відповідає дійсності, принижує ділову репутацію ОСОБА_2 інформацію, опубліковану і поширену ОСОБА_3 12.08.2017 року на її персональній сторінці у соціальній мережі Facebook.com про те, що:

... що існують якісь таємні домовленості між виробником скульптурки-реставраційною майстернею пані ОСОБА_4 та приватним спонсором і виявляється, що скульптурку нашому музею приватний спонсор, а це - приватне підприємство Хорольський механічний завод в особі директора завода ОСОБА_2, який передавати скульптуру не має наміру. Я тут же по телефону звязалась зі спонсором ОСОБА_2 і тут вияснилось, що спонсор категорично заперечив проти передачі скульптурки нашому музею...;

- Зараз, через широкий розголос цієї ситуації, нарешті приватний спонсор віддав до музею статуетку. Віддав тихо і непомітно....;

- І тут вельмишановний пан депутат ОСОБА_2 приклав масу зусиль, щоб всупереч чинному Законодавству про музеї та музейну справу, заволодіти оригінальною копією історичного артефакту ....;

- Як повідомив головний зберігач фондів національного музею історії України пані ОСОБА_5 - статуетка була передана 17 травня 2017 року представникам приватного акціонерного підприємства Хорольський механічний завод ;

- ...в цій історії з КОЧІВНИКОМ таку ганебну роль грає депутат обласної Ради - ОСОБА_2 людина, яка покликана служити громаді та бути зразком добропорядності і доброчесності, а не використовувати депутатській статус за для власного добробуту, навіть шляхом афер та порушення Закону ....

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу(2782-12) редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації.

Відповідно до п.12 зазначеної постанови належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

Беручи до уваги вищевикладене суд вважає, що належним відповідачем у справі є відповідач ОСОБА_3, яка поширила вищезазначену інформацію та вказаний факт відповідачем не оспорюється.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" п.п. 18, 19, 21, - позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 277 ЦК України, ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Разом з тим, за змістом зазначених норм законодавства, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, у тому числі, право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну та достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував у своїх рішеннях (справа «Хендісайд проти Сполученого Королівства», справа «Кастелс проти Іспанії», справа «Торгейр Торгейрсон проти Ісладнії»), що преса має право і повинна поширювати інформацію, яка становить суспільний інтерес, для того, щоб громадськість мала повне уявлення про спектр думок, ідей, позицій на політичному або громадському обрії. При цьому підкреслюється, що висловлювання окремих осіб і навіть чутки можуть використовуватися як належне джерело інформації.

Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгерс проти Австрії», яке відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, Європейський суд з прав людини зазначив, що «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 цієї статті Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, що ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності та лібералізму.

Також, Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах

національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми, свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Аналіз ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України», судом зроблено висновок про те, що свобода преси надає громадськості один з найкращих засобів з'ясування та формування громадської думки щодо ідей та позицій політичних лідерів. Свобода політичних дискусій становить ядро поняття демократичного суспільства у розумінні Конвенції. Межі допустимої критики щодо політиків, відповідно, є ширшими, аніж такі стосовно приватної особи. На відміну від приватних осіб, політик неодмінно та свідомо для нього самого стає відкритим для прискіпливої уваги до кожного його слова та вчинку як з боку журналістів, так і з боку громадськості загалом, і тому він повинен демонструвати більший ступінь терпимості щодо них.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням іншого засобу масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі (п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року).

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Отже, з огляду на приписи ст. 277 ЦК України, ч.ч. 1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію», постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України 07 липня 1997 року №475/97-ВР.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Таким чином, суд вважає, що поширена відповідачем ОСОБА_3 у соціальній мережі Facebook.com інформація, яка була опублікована на її сторінці 12 серпня 2017 року: ... що існують якісь таємні домовленості між виробником скульптурки-реставраційною майстернею пані ОСОБА_4 та приватним спонсором і виявляється, що скульптурку нашому музею приватний спонсор, а це - приватне підприємство Хорольський механічний завод в особі директора завода ОСОБА_2, який передавати скульптуру не має наміру. Я тут же по телефону звязалась зі спонсором ОСОБА_2 і тут вияснилось, що спонсор категорично заперечив проти передачі скульптурки нашому музею...; Зараз, через широкий розголос цієї ситуації, нарешті приватний спонсор віддав до музею статуетку. Віддав тихо і непомітно....; І тут вельмишановний пан депутат ОСОБА_2 приклав масу зусиль, щоб всупереч чинному Законодавству про музеї та музейну справу, заволодіти оригінальною копією історичного артефакту ....; Як повідомив головний зберігач фондів національного музею історії України пані ОСОБА_5 - статуетка була передана 17 травня 2017 року представникам приватного акціонерного підприємства Хорольський механічний завод ; ...в цій історії з КОЧІВНИКОМ таку ганебну роль грає депутат обласної Ради - ОСОБА_2 людина, яка покликана служити громаді та бути зразком добропорядності і доброчесності, а не використовувати депутатській статус за для власного добробуту, навіть шляхом афер та порушення Закону ... є оціночним судженням автора, критичною оцінкою певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини, а тому відсутні і підстави для її спростування у визначений позивачем спосіб.

При цьому суд враховує, що відповідач ОСОБА_3 працює директором Хорольського районного краєзнавчого музею та в силу виконуваних функцій має безпосереднє відношення до того, коли саме та за яких обставин була виготовлена статуетка, про яку йде мова в поширеній інформації, та коли саме і за яких обставин вона потрапила до музею.

Як вбачається із матеріалів справи, обставини виготовлення та потрапляння даної статуетки до музею мають значний суспільний інтерес.

Позивач є публічною особою, депутатом обласної ради, також обіймає посаду голови правління ПРАТ «Хорольський механічний завод», у звязку з чим межі його допустимої критики є ширшими, аніж такі стосовно приватної особи, оскільки він є відкритим для прискіпливої уваги до кожного його слова та вчинку з боку громадськості і тому повинен демонструвати більший ступінь терпимості.

Також, як вбачається із акту передавання № 82 від 17.05.2017 року, копію бронзової статуетки у вигляді фігури кочівника передано НМІУ головному спеціалісту відділу культури і туризму Хорольської РДА ОСОБА_9 для Хорольського районного краєзнавчого музею. Тобто даним актом не підтверджено передавання цієї фігури саме до Хорольського районного краєзнавчого музею у день, про який зазначено в акті. (а.с. 25).

Лише 11.08.2017 року дана фігура була передана від відділу культури і туризму Хорольської РДА до Хорольського районного краєзнавчого музею згідно акту від 11.08.2017 року (а.с. 23).

З огляду на вищевикладене, аналізуючи докази у справі, правових підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2) про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_22