Житомирський апеляційний суд
Справа №296/816/18 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 54 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/816/18 за позовом ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 травня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Драча Ю.І. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області. Уточнивши позовні вимоги у лютому 2018 року, позивач просила визнати незаконними накази від 19 грудня 2017 року №414-к про її звільнення та від 29 грудня 2017 року №489-к про перенесення дати звільнення; поновити на посаді спеціаліста І категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 29 грудня 2017 року та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с.41-46). Свої вимоги обґрунтовувала тим, що працювала на посаді спеціаліста І категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності Житомирського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області та наказом від 19 грудня 2017 року №414-к була звільнена з посади з 29 грудня 2017 року згідно з п.1 ст.40 КЗпП України - у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників. Вважає, що звільнена з грубим порушенням вимог чинного законодавства. Так, її не було попереджено про майбутнє звільнення з підстав п.1 ст.40 КЗпП України за два місяці. Наказом від 19 грудня 2017 року №414-к вона фактично звільнена у період її тимчасової непрацездатності, оскільки без скасування попереднього наказу роботодавцем виданий наказ від 29 грудня 2017 року №489-к, яким дата звільнення перенесена на перший день після закінчення тимчасової непрацездатності.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16 травня 2018 року позов задоволено. Визнано незаконними накази управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області від 19 грудня 2017 року №414-к «Про звільнення ОСОБА_1.» та від 29 грудня 2017 року №489-к «Про перенесення дати звільнення ОСОБА_1.». Поновлено ОСОБА_1 на посаді спеціаліста І категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності Житомирського відділення управління виконавчої дирекції Фонду у Житомирській області з 03 січня 2018 року. Стягнуто з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 42 818,23 грн. та вирішено питання судових витрат. Рішення в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зокрема посилається на те, що позивачу було вручено персональне попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє звільнення, з яким вона ознайомилася під підпис 26 жовтня 2017 року, тобто не менше ніж за два місяці до звільнення. Оскільки ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці в день звільнення, який мав бути робочим днем, то дату звільнення було правомірно перенесено на перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності. Дата звільнення переносилася не з ініціативи роботодавця. Передбачити конкретну дату звільнення не виявлялося можливим, тому управлінням було видано наказ від 16 січня 2018 року №02-5к, яким визначено датою звільнення 02 січня 2018 року, але суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув. Відносно не надання позивачу пропозицій щодо працевлаштування, то чисельність штату в результаті реорганізації була скорочена і на час звільнення вакантних посад в структурі не було. Також наголошує на тому, що суд при обрахуванні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу не врахував одержання позивачем вихідної допомоги, а також не дослідив чи перебувала позивач на обліку в центрі зайнятості та чи отримувала допомогу по безробіттю.

Учасники справи відзиву на апеляційну скаргу не подавали.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що наказом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області від 19 грудня 2017 року №414-к ОСОБА_1 звільнена з посади спеціаліста I категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності Житомирського відділення управління виконавчої дирекції Фонду у Житомирській області з 29 грудня 2017 року у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.8).

Відповідно до пункту першого частини першої ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу).

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (зі змісту частини третьої ст.40 КЗпП України).

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із наступними змінами) роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правам на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У всіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою ІІІ-А КЗпП України. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне вивільнення (не менше ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності.

Листом непрацездатності підтверджується, що позивач з 22 грудня 2017 року по 29 грудня 2017 року була тимчасово непрацездатна (а.с.35).

Отже, не скасовуючи наказ від 19 грудня 2017 року №414-к, яким позивач звільнена з 29 грудня 2017 року, тобто у період тимчасової непрацездатності, відповідач 29 грудня 2017 року видає наказ від 29 грудня 2017 року №489-к, яким звільняє ОСОБА_1 в «перший день після закінчення тимчасової непрацездатності», тобто не зазначаючи при цьому конкретної дати звільнення, що є грубим порушенням чинного законодавства (а.с.9).

Разом із тим, у трудовій книжці записано, що ОСОБА_2 звільнена з посади у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України на підставі наказу від 29 грудня 2017 року №489-к та вказано дату звільнення - 02 січня 2018 року, яка у вищевказаному наказі відсутня (а.с.12). Доводи апеляційної скарги щодо мотивів не зазначення у наказі конкретної дати звільнення не змінюють висновків суду першої інстанції, оскільки відповідачем не дотриманий алгоритм дії у разі, коли йому стало відомо про тимчасову непрацездатність позивача. Заборона звільнення працівника з ініціативи уповноваженого органу передбачала скасування з власної ініціативи наказу від 19 грудня 2017 року №414-к та видання у перший день виходу позивача на роботу після тимчасової непрацездатності нового наказу про звільнення з зазначенням конкретної дати, чого зроблено не було.

Натомість, як зазначено у апеляційній скарзі, після звільнення позивача відповідач видав наказ від 16 січня 2018 року №02-5-к, у якому враховує, що датою звільнення є 02 січня 2018 року (а.с.101).

Не дотриманий й двомісячний строк попередження про наступне звільнення. Так, попередження від 25 жовтня 2017 року, з яким позивач ознайомилася особисто 26 жовтня 2017 року, що не заперечується сторонами, не можна вважати належним, оскільки у ньому йдеться про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє звільнення (а.с.27). Належно позивач була попереджена про звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України лише листом від 19 грудня 2017 року №10-1241, у якому йдеться про те, що посада, яку займає позивач скорочується у зв'язку з введенням в дію з 01 січня 2018 року нового штатного розпису, а вакантні посади відповідно до її фаху відсутні (а.с.28). Від підпису на листі - попередженні позивач відмовилася, про що складено акт від 19 грудня 2017 року (а.с.97). Саме з 19 грудня 2017 року почав перебіг двомісячний строк для попередження про наступне звільнення, який за жодних обставин не може бути меншим.

Отже, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача з ініціативи уповноваженого органу відбулося з грубим порушенням встановленого чинним законодавством порядку для такого звільнення, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при вирішенні даного спору слід ураховувати роз'яснення, що надані в пункті 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковими, з огляду на те, що роз'яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року №3248-15.

Наразі виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки Законом не передбачено будь-яких підстав для його зменшення (така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року в справі №6-511цс16).

Оскільки судом першої інстанції розглянутий спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, то рішення суду першої інстанції відповідно до приписів ст.375 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 05 листопада 2018 року.