Житомирський апеляційний суд
Справа №287/474/17-ц Головуючий у 1-й інст. Ковальчук М. В.
Категорія 55 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Микитюк О.Ю., Борисюка Р.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 287/474/17-ц за позовом ОСОБА_1 до Олевської міської ради Житомирської області, Олевської районної ради Житомирської області, Олевської районної державної адміністрації Житомирської області, Олевського виробничого підприємства житлово-комунального господарства про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, виплати компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою Олевської міської ради Житомирської області

на рішення Олевського районного суду Житомирської області ухвалене суддею Ковальчуком М.В. 12 червня 2018 року у м. Олевську

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів Олевської міської ради, Олевської районної ради на його користь 4750,06 грн заборгованості по заробітній платі; зобов'язати останніх здійснити йому нарахування суми середньої заробітної плати за весь час затримки по день фактичного розрахунку; стягнути нараховану суму середньої заробітної плати за весь час затримки по день фактичного розрахунку; зобов'язати відповідачів здійснити нарахування суми компенсації втрати частини доходів при порушенні строків їх виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку; стягнути нараховану йому суму компенсації втрати частини доходів при порушенні строків їх виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 500,00 грн, допустивши негайне виконання рішення про стягнення всієї суми боргу по заробітній платі.

19 січня 2018 року за клопотанням представника Олевської міської ради судом залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Олевську районну державну адміністрацію, а 26 березня 2018 року за клопотанням відповідачів - Олевське виробниче підприємство житлово-комунального господарства (далі - Олевське ВП ЖКГ).

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 12 червня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Олевської міської ради на користь ОСОБА_1 4 750,06 грн заборгованості по заробітній платі; 69 564,04 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; 13 898,68 грн компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати та 500,00 грн моральної шкоди. В решті позову відмовлено за безпідставністю. Стягнуто з Олевської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 887,12 грн. Стягнуто з Стягнуто з Олевської міської ради на користь ОСОБА_1 1 939,20 грн судових витрат по сплаті судового збору (повний текст).

Додатковим рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 05 липня 2018 року доповнено резолютивну частину рішення (вступну та резолютивну частини) наступним змістом: «Стягнути з Олевської міської ради на користь ОСОБА_1 1 939,20 грн судових витрат по сплаті судового збору».

Не погоджуючись із рішенням суду, Олевська міська рада Житомирської області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначив, що в Олевської міської ради не виникає жодного зобов'язання перед позивачем, оскільки останній перебував у трудових відносинах не з міською радою, а з Олевським ВП ЖКГ. Зазначив, що ОСОБА_1 безпосередньо перебував у трудових відносинах саме з Олевським ВП ЖКГ, а не з Олевською міською радою, з яким у подальшому і розірвав трудові відносини, про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці позивача. Вважає помилковим та передчасним висновок суду першої інстанції щодо застосування рішення суду від 17.04.2008 стосовно колишнього керівника Олевського ВП ЖКГ ОСОБА_3 до трудових відносин, пов'язаних між позивачем та Олевським ВП ЖКГ. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань вбачається, що Олевське ВП ЖКГ є діючим підприємством, не є банкрутом, не перебуває в процесі припинення, засновником зазначеного підприємства та власником майна є Олевська РДА. Також, відповідно до п.1.1. Статуту Олевського ВП ЖКГ в редакції від 05.03.1993 встановлено, що дане підприємство є державним комунальним підприємством, яке входить в єдиний цілісний комплекс житлово-комунального господарства Житомирської області і підпорядковане Олевській РДА, власник майна якого є Олевська районна рада. Даний факт також встановлений судовими рішеннями від 09.12.2008 у справі № 2-460/2008 та від 26.01.2009 у справі № 2-22/2009. Однак, всупереч вимог ст. 82 ЦПК України, судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що власником Олевського ВП ЖКГ є Олевська районна рада, а засновником підприємства Олевська РДА.

Олевська районна рада Житомирської області у поданому до суду відзиві на апеляційну скаргу Олевської міської ради Житомирської області посилалася на те, що відповідно до п. 4 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» районні та обласні ради від імені територіальних громад, сіл, селищ, міст здійснюють лише управління об'єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. А тому, Олевське ВП ЖКГ лише задовольняло потреби Олевської територіальної громади в особі Олевської селищної, а згодом міської ради, але ніяк не могло бути об'єктом спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міста Олевського району. Таким чином, районна рада не могла бути не тільки власником майна Олевського ВП ЖКГ, але й здійснювати управління даним об'єктом, оскільки після припинення господарської діяльності даного підприємства все його майно було розподілене Олевською міською радою на свій розсуд.

Олевська районна державна адміністрація Житомирської області у поданому до суду відзиві на апеляційну скаргу Олевської міської ради Житомирської області посилається на те, що в матеріалах справи міститься рішення Житомирської обласної ради народних депутатів від 22.02.1992 № 30, яке підтверджує факт того, що багатогалузеве виробниче управління житлово-комунального господарства було створено шляхом його передачі з державної у комунальну власність районних та міських Рад народних депутатів. Частина 13 ст. 1 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» чітко дає визначення поняття права комунальної власності та передбачає, що це є правом територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою. Олевська РДА є органом державної виконавчої влади та ні в якому разі не може мати у своїй власності комунальне підприємство. У судовому рішенні від 17.04.2008 встановлений факт, що позивач ОСОБА_3, як керівник підприємства перебував у трудових відносинах за контрактом з Олевською РДА до 2002 року. Однак, у ході судового засідання було встановлено та представником не заперечувалося, що Олевська РДА була органом управління ВП ЖКГ, відповідно до делегованих їй повноважень, передбачених ЗУ «Про місцеві державні адміністрації».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в Олевському виробничому підприємстві житлово-комунального господарства та 02.07.2007 року був звільнений із займаної посади, що підтверджується записами трудової книжки (а.с. 209-210 том 1).

Зі змісту довідки, виданої Олевським ВП ЖКГ 16.07.2007 року № 60 вбачається, що заборгованість з виплати заробітної плати станом на 01.07.2007 перед ОСОБА_1 складає 4 750,06 грн та на даний час не виплачена (а.с. 99 том 1).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що правонаступником Олевського ВП ЖКГ є Олевська міська рада, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, а тому міська рада повинна нести зобов'язання по виплаті заробітної плати, компенсації та відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд в повній мірі не може погодитися з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 3 Постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» від 21 лютого 2001 № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім'ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Тобто компенсації підлягають грошові доходи населення разом із сумою індексації, що отримані у гривнях на території України та не мають разового характеру.

Окрім того, ст. 238 КЗпП України передбачає, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Також, роз'ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Статтею 36 КЗпП України передбачено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Олевським виробничим підприємством житлово-комунального господарства, з яким у подальшому трудові відносини розірвано відповідно до вимог ст. 36 КЗпП України, про що свідчать записи в його трудовій книжці (а.с. 209-210 том 1).

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 69 564.04 грн, компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати становить - 13 898,68 грн (а.с. 100-106 том 1). Вказана сума заборгованості визнана учасниками справи в суді першої інстанції та ніким із сторін не заперечується.

З наявних у матеріалах справи листів убачається, що позивач неодноразово звертався до відповідачів з вимогою про виплату заборгованості по заробітній платі, однак останні, надаючи йому відповіді, лише посилалися один на одного, не приймаючи при цьому ніяких мір щодо виплати зазначеної заборгованості (а.с. 5-7 том 1).

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 1.1 розділу 1 Статуту Олевського виробничого підприємства житлово-комунального господарства, затвердженого 22.03.1993, підприємство є державним комунальним підприємством, яке входить в єдиний цілісний комплекс житлово-комунального господарства Житомирської області і підпорядковане Олевській РДА, власник майна - Олевська районна рада.

Підприємство є юридичною особою, має самостійний баланс і рахунок в банках, може від свого імені укладати угоди, набувати майнові і немайнові права та нести обов'язки, має всі інші права юридичної особи; діє на основі повного господарського розрахунку, забезпечує самоокупність фінансування витрат по організації своєї діяльності (п.п. 1.3, 1.4 Статуту).

Пунктом 6.7 Статуту визначено, щ підприємство самостійно встановлює форми, системи і розміри оплати праці, а також інші види доходів працівників (а.с. 60-66 том 1).

Зі змісту рішення Олевського районного суду від 17 квітня 2008 року вбачається, що Згідно Постанови Верховної Ради України від 22.05.2003 року за № 829-IV «Про віднесення селища міського типу Олевськ Житомирської області до категорії міст районного значення», а 25.07.2003 року рішенням Олевської міської ради XXIV-го скликання було перейменовано Олевську селищну раду в Олевську міську раду (а.с. 181-184 том 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичний осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що станом на сьогоднішній день Олевське ВП ЖКГ не є банкрутом, не перебуває у стані припинення та не виключено з державного реєстру підприємств та організацій України. Засновником підприємства зазначена Олевська районна державна адміністрація, відомості щодо зміни засновника (власника) відсутні (а.с. 60-64, том 2). Суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення з Олевської міської ради, як балансоутримувача майна, на користь позивача заборгованості по заробітній платі та пов'язаних з цим виплат.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що між ОСОБА_1 та Олевським ВП ЖКГ виникли правовідносини, які регулюються ст.ст. 21, 94, 116, 117 КЗпП України. А тому, дане підприємство несе усі зобов'язання перед своїми працівниками, у тому числі перед звільненими, по виплаті заробітної плати відповідно до чинного законодавства. За таких обставин, з Олевського ВП ЖКГ на користь позивача підлягає стягненню 4750,06 грн заборгованості по заробітній платі, 69564,04 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, 13 898,68 грн компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, 500 грн на відшкодування моральної шкоди, виходячи з принципу розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з відповідача Олевського ВП ЖКГ понесені та документально підтверджені судові витрати.

У зв'язку з наведеним та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК оскаржуване рішення та додаткове рішення від 05 липня 2018 року підлягають скасуванню, з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 12 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з Олевського виробничого підприємства житлово-комунального господарства на користь ОСОБА_1 4750,06 грн заборгованості по заробітній платі, 69564,04 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, 13 898,68 грн компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, 500 грн на відшкодування моральної шкоди та 1 920,00 грн судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст складений 10.12.2018