РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі

головуючого судді Кучиної Н.Г.,

при секретарі судового засідання Ющук О.С.,

з участю:

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши в порядку загального провадження в судовому засіданні в залі суду в м. Рівне цивільну справу № 569/10124/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НІТ ГРУП» до ОСОБА_2 про стягнення нанесеної прямої матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «НІТ ГРУП» звернулося до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення нанесеної прямої матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 05.02.2016 року ТОВ «НІТ ГРУП» було перераховано на рахунок ОСОБА_2 10000 грн відповідно до письмового договору про надання поворотної фінансової допомоги від 03.02.2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «НІТ ГРУП», що підтверджується банківською випискою АТ «Укрексімбанк».

12.07.2016 року ТОВ «НІТ ГРУП» було вкотре перераховано на рахунок ОСОБА_2 30000 грн, у вигляді поворотної фінансової допомоги.

ОСОБА_2 повернуто підприємству лише 15000 грн. Отже, борг ОСОБА_3 станом на день подачі позову складав 25000 грн. Вони неодноразово надсилали відповідачу листи з вимогою повернути залишок суми заборгованості за позикою (поворотна фінансова допомога), однак реакція ОСОБА_2 на їх листи відсутня.

Відтак, ОСОБА_2, перебуваючи на посаді заступника директора, наніс ТОВ «НІТ ГРУП» своїми неправомірними діями фінансових збитків на суму 25000 грн.

Просить позов задоволити.

18 червня 2018 року Рівненським міським судом по вищевказаній справі відкрите загальне позовне провадження ( а.с. 31).

09 жовтня 2018 року ухвалою Рівненського міського суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.42 ).

09 листопада 2018 року ухвалою Рівненського міського суду відмовлено директору ТОВ «НІТ ГРУП» в прийнятті до провадження заяви про доповнення до позовної заяви від 29 жовтня 2018 року (а.с. 50 ).

Від представника ТОВ «НІТ ГРУП» надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити ( а.с.51 ).

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, вказавши, що твердження, на які посилається Товариство з обмеженою відповідальністю „НІТ ГРУП, що нібито його довіритель завдав їм пряму матеріальну шкоду тим, що йому на рахунок було перераховано 30 000 (тридцять тисяч гривень) гривень, без будь якого документального оформлення не відповідають дійсності, оскільки відповідно до п 6.3. Договору про надання поворотної фінансової допомоги від 03.02.2016 року зазначено, що усі зміни та доповнення до цього договору вважаються дійсними, якщо вони оформлені додатковими угодами, підписані уповноваженими представниками та скріплені печатками сторін.

Тобто кошти, в сумі 30000 гривень, які позивач перерахував на рахунок його довірителя, є безпідставно отриманими, тобто, без достатніх правових підстав.

Виходячи з наведеного вище, жодними діями ні збитків, ні прямої матеріальної шкоди, ТОВ „НІТ ГРУП завдано не було, звинувачення на адресу його довірителя вважає безпідставними та необгрунтованими. Просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши представника відповідача, дослiдивши письмовi докази по справi, суд прийшов до такого висновку.

Враховуючи вимоги статті 13 ЦПК України, якою передбачено,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку, що спір підлягає розгляду лише в межах, заявлених позивачем вимог, жодних змін до позовної заяви позивачем подано не було, відтак,суд вправі розглядати лише позовні вимоги позивача, в межах, заявлених суду.

При цьому суд керується ст.2 ЦПК України, яка передбачає розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб, котрі звертаються до суду.

В судовому засіданні оглянутий наказ № 31 к, відповідно до якого ОСОБА_2 прийнятий на посаду заступника директора ТзОВ «НІТ ГРУП» з 12 червня 2015 року (а.с. 4).

Відповідно до договору про повну матеріальну відповідальність від 12 червня 2015 року ТОВ НІТ Груп» уклало з ОСОБА_2 вказаний договір, за умовами якого ОСОБА_2 виконує роботу безпосередньо пов»язану із застосуванням у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення ввірених йому підприємством матеріальних цінностей і у зв»язку з викладеним зобов»язується дбайливо ставитись до переданих йому для виконання трудових обов»язків матеріальн их цінностей підприємства, вживати заходів попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь у інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей ( а.с.8)

Судом також встановлено, що 03 лютого 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «НІТ ГРУП» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги (а.с. 9).

З вищевказаного договору вбачається, що ТзОВ «НІТ ГРУП» уклали договір з ОСОБА_2 про надання поворотної фінансової допомоги, як з фізичною особою, кошти в сумі 10000 грн були передані ОСОБА_2 на підставі вказаного договору на строк 11 місяців.

Жодних належних доказів, що кошти в сумі 10000 грн передані ОСОБА_2, у звязку з виконанням трудових відносин, як матеріально відповідальній особі суду не надано і судом не здобуто.

Таким чином, судом встановлено, що вказані кошти не були ввірені ОСОБА_2 як матеріально відповідальній особі, а набуті ним на підставі договору поворотної фінансової допомоги

Крім того, позивач у своєму позові покликаючись також на договір про поворотну фінансову допомогу, зазначає, що 12 липня 2016 року ТОВ « Ніт Груп» на рахунок ОСОБА_2 перерахувало 30 000 грн.

Однак, відповідно до пункту 6.3. Договору про надання поворотної фінансової допомоги від 03.02.2016 року зазначено, що усі зміни та доповнення до цього договору вважаються дійсними, якщо вони оформлені додатковими угодами, підписані уповноваженими представниками та скріплені печатками сторін.

Жодних належних доказів, які б підтверджували, що на виконання п.6.3 договору від 03.02.2016 року між сторонами було укладено угоду на суму 30 000 грн суду не надано та судом не здобуто.

Аналогічно не надано позивачем жодних доказів, які б підтверджували, що вказані 30000 гривень були ввірені ОСОБА_2 як матеріально - відповідальній особі для застосування в процесі виробництва, як це передбачено договором про повну матеріальну відповіальність.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач покликається на ст. 130,134, 136 Кодексу законів про працю України.

Суд, не погоджується з даними підставами зазначеними позивачем з огляду на таке.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП).

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обовязків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обовязки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 ст.130 КЗпП).

Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є:

1) пряма дійсна шкода;

2) протиправна поведінка працівника;

3) вина в діях чи бездіяльності працівника;

4) прямий причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою розуміють втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Прямою дійсною майновою шкодою вважаються втрати, яких роботодавець зазнав у зв'язку із знищенням або пошкодженням його майна (витрати на придбання, відновлення майна тощо). До прямої дійсної майнової шкоди не включаються доходи, які роботодавець міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено.

У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.

Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це повязано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП).

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обовязку відшкодувати заподіяну шкоду.

Згідно з ч. 1 статті 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Таким чином, обовязковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України є встановлення вини особи у взаємозвязку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України.

Згідно положень статті 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обовязку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обовязок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов'язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідженнята доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

На підставі вищевикладеного позивач не довів належними доказами наявність прямої дійсної шкоди нанесеної ОСОБА_2 в результаті перебування його у трудових відносинах з ТОВ «Ніт Груп та його винних дій, а відтак позовні вимоги заявлені позивачем з цих підстав не підлягають задоволенню.

Наявними у справі доказами підтвердлжено, що між ОСОБА_2 та ТОВ «Ніт Груп» виникли зобов»язання на підставі договору поворотної фінансової допомоги, за умовами якого ОСОБА_2 отримав 10000 гривен, а також останнім було отримано від ТОВ « НІТ Груп» 30 000 грн., якими, у разі надання належних доказів ОСОБА_2 заволодів без достатньої правової підстави.

Однак позивач з цих підстав до суду не звертався, порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати, здійснюючи правосуддя встановлено в ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України.

При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення ч.1 ст. 13, п. 4 ч. З ст. 175 ЦПК

, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, - суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який останній не просить застосувати,

За загальним правилом (ч. 1 ст. 5 ЦПК) суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і

юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором.

При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом.

Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК).

Вказане з урахуванням положень ч. 1 ст. 2 ЦПК означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення в порушених правах.

Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен (в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захисту.

Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, - позивач повинен обрати саме такий спосіб.

Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту - суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадку, коли з врахуванням положень ч. 2 ст. 5 ЦПК, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи.

Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним.

Таким чином, оскільки у правовідносинах, які склались між сторонами існує інший ефективний спосіб захисту, який позивач не обрав, а суд, застосувавши його самостійно, вийде за межі позовних вимог та порушить принцип диспозитивності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову та неможливості суду обрати інший спосіб захисту оскільки такий спосіб захисту передбачений законом та договором і позивач повинен був обрати саме такий спосіб захисту.

Керуючись ст.ст.2, 12, 81, 89, 95, 141, 259, 263-265, 268 Цивільно-процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «НІТ ГРУП» до ОСОБА_2 про стягнення нанесеної прямої матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «НІТ ГРУП», юридична адреса: м. Київ, вул. Ярославів Вал, 38, р/р 9110, МФО 32213.

Відповідач - ОСОБА_2, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Повний текст рішення виготовлено 07 грудня 2018 року

Рівненський міський суд ОСОБА_4