Провадження №2/428/1990/2018
07 листопада 2018 року м. Сєвєродонецьк
Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі головуючого судді - Журавель Т.С., при секретарі - Андрусишин Н.Т., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач є співвласником житлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2, який з 2010 року не мешкає за місцем реєстрації, так як виїхав до Російської Федерації. В добровільному порядку відповідач з реєстраційного обліку не знімається, у звязку з чим позивач звернулася з даним позовом до суду.
Учасники справи, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не зявилися. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Причини неявки відповідача суду не відомі.
У звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1995 року, виданого Фондом комунального майна згідно з розпорядженням (наказом) від 14 березня 1995 року № 7451.
Суд враховує, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, права користування якої позивач просить позбавити відповідача.
Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014 № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Таким чином, визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 7 будинку № 23-б по вулиці Курчатова у м. Сєвєродонецьку Луганської області, призведе до обмеження права останнього у користуванні своєю власністю, що суперечить вимогам ст. 317 ЦК України та ст. 319 ЦК України, яка гарантує кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим за місцезнаходженням житлового приміщення, яке особі належить на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у житловому приміщенні.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, відповідачем не було заявлено судових витрат до відшкодування. Таким чином, судові витрати, які підлягають розподілу у цій справі відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 258, 259, 263-265, 280-283, 354 ЦПК України, суд
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Копію заочного рішення надіслати відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржено в Луганському апеляційному суді через Сєвєродонецький міський суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т. С. Журавель