Справа № 583/2287/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2018 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого - судді Сидоренка Р.В.,

за участю секретаря Зубатової І.В.,

позивача ОСОБА_1,

його представника, адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

його представника, адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в м. Охтирка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Охтирський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Сумській області, про витребування майна із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

29 серпня 2017 року та уточнивши вимоги заявою від 30.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28.05.2013 року по справі №1813/5228/2012, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя та реальний його поділ, та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, - задоволено частково. Судом було частково поділено спільно нажите майно. Для добровільного розподілу майна ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 на відповідальне зберігання товари електромонтажного обладнання (259 найменувань згідно списку зазначеного у позовній заяві) на загальну суму 28457 грн. 93 коп. Отримавши товар на відповідальне зберігання, відповідач відмовилася від його реального розподілу. В зв'язку з чим просить витребувати у ОСОБА_3 належне йому майно згідно акту опису й арешту майна від 14.06.2013 року та передати його йому.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили вимоги задовольнити. Позивач пояснив, що за час перебування у шлюбі із ОСОБА_3 вони обоє були фізичними особами - підприємцями. У кожного з них був свій товар, як у приватного підприємця. В порядку вирішення справи про визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя та реальний його поділ на виконання ухвали суду про забезпечення позову він передав на відповідальне зберігання свій товар в рахунок погашення боргу. В подальшому арешт з майна був знятий, а виконавче провадження закрите. В подальшому ОСОБА_3 на виконання рішення про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя від 28.05.2013 року пред'явила виконавчі листи до виконавчої служби, в порядку виконання яких з нього стягнули борг без врахування переданого товару.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечували. Пояснили, що заявлені до відповідачки вимоги є безпідставними, оскільки майно нажите подружжям було поділене рішенням суду, а інша його частина, як-то зазначений електромонтажний товар на суму понад 60000 грн., була розділена між сторонами добровільно. Відповідачка отримала належну їй частку зазначеного товару. Крім того, цей товар був в подальшому реалізований, тобто зазначеного майна на даний час у відповідачки немає в наявності.

Представники третьої особи у судове засідання не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Від зазначеної установи надійшло письмове пояснення, у якому зазначається про законність дій державного виконавця при виконанні ухвали про забезпечення позову від 14.05.2013 року.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем починаючи із 13.03.2012 року, а відповідач ОСОБА_3 - починаючи із 28.03.2002 року. Види діяльності - роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами (а.с. 84-87).

23 жовтня 2012 року ОСОБА_3 звернулася до Охтирського міськрайонного суду Сумської області із позовом про визнання права власності на будинок на сумісно придбане майно та реальний його розподіл на ? частину, в якому, зокрема, просила визнати за нею право власності на спільно придбане майно і зобов'язати ОСОБА_1 на її користь виплатити грошову компенсацію вартості ? частини придбаних товарів електромонтажного обладнання. Цього ж дня подала до суду заяву, якою просила доручити виконавчій службі скласти акт опису й арешту майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, торгове місце НОМЕР_3, та магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3», розташованого в АДРЕСА_2; заборонити ОСОБА_1 здійснювати продаж описаного товару.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25.10.2012 року по справі №1813/5228/2012, заяву ОСОБА_3 від 23.10.2012 року про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1, зокрема, товари електромонтажного обладнання, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, торгове місце НОМЕР_3 та магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3» розташованого в АДРЕСА_2.

Під час розгляду вищезазначеної справи суду було подано письмову заяву за підписами сторін та на той час їхніх представників і датовану 27.11.2012 р. про узгодження вартості майна, яке перебуває у кіосках. Згідно змісту зазначеної заяви у кіоску НОМЕР_4 знаходилось товару, побутова хімія, на суму 5642,70 грн.. У кіоску на торговому місці НОМЕР_3 знаходиться товару, електромонтажне обладнання на суму 62544,09 грн..

Актами опису й арешту майна від 21.11.2012 року, від 30.11.2012 року накладено арешти на виконання вищевказаних ухвал про забезпечення позову від 25.10.2012 року, від 19.11.2012 року, зокрема, на спірне майно, яке хоче витребувати на даний час позивач.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24.12.2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання права власності на частку товарів побутової хімії і електромонтажного обладнання, які знаходяться в кіосках НОМЕР_3 та НОМЕР_5 на території речового ринку по пл. Червоного Козацтва, 17, в м. Охтирка, Сумської області, залишена без розгляду, на підставі поданої ОСОБА_3 заяви. Також скасовано заходи забезпечення позову у вигляді арешту, накладеного на товари побутової хімії і електромонтажне обладнання, за ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25.10.2012 року.

24 квітня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із додатковою позовною заявою, в якій просила розділити між нею та ОСОБА_1 товари побутової хімії, які знаходяться в кіоску НОМЕР_5 та товари електромонтажного обладнання в кіоску НОМЕР_3 порівну.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14.05.2013 року в межах забезпечення позову, накладено арешт на товари побутової хімії, які знаходяться в кіоску НОМЕР_4 та товари електромонтажного обладнання, які знаходяться в кіоску НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1, розташованих на торгівельних місцях НОМЕР_6 та НОМЕР_7.

В судовому засіданні 27.05.2013 року ОСОБА_3 просила додатковий позов залишити без розгляду, посилаючись на те, що свою половину товару вона вивезла.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28.05.2013 року по даній справі, позовні вимоги ОСОБА_3 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема, було вирішено питання щодо поділу між сторонами іншої частини спільно нажитого майна за виключенням електротоварів.

Як встановлено із змісту журналу судового засідання по справі №2-241-5228 від 27.05.2013 року ОСОБА_3 та її представник заявили про залишення без розгляду додаткового позову (у частині поділу електротоварів), оскільки вона свою частину товару вивезла. ОСОБА_1 у судовому засіданні заявив про те, що зазначені електротовари вони поділили. Хоча позивачка й забрала більшу його частину.

Ухвалою суду від 28.05.2013 року скасовано заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14.05.2013 року у вигляді накладення арешту на майно.

Незважаючи на наявність вищезазначеної ухвали, через несвоєчасне звернення її до виконання державним виконавцем на виконання ухвали від 14.05.2013 року, було складено акт опису і арешту майна від 14.06.2013 року, яким було накладено арешт на товари електромонтажного обладнання згідно списку (259 найменувань) та передано на відповідальне зберігання ОСОБА_3 (а.с. 17-29).

Проте постановою державного виконавця від 18.06.2013 року на виконання ухвали суду від 28.05.2013 року зазначене майно було звільнене з-під арешту (а.с. 30).

Постановою державного виконавця від 18.06.2013 року було прийняте рішення про закінчення виконавчого провадження на виконання ухвали про накладення арешту на електротовари від 14.05.2013 року (а.с. 31).

На протязі 2013 - 2016 років позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався письмово до ВДВС Охтирського МРУЮ із приводу зняття арешту із зазначеного товару, який ідентифікував як власний, та повернення його йому (а.с. 32-40).

Із наданих суду копій відповідей, що їх на давало ВДВС Охтирського МРУЮ у Сумській області на звернення ОСОБА_1 вбачається, що останньому надавались вичерпні відповіді із приводу виконання ухвали суду від 14.05.2013 року про арешт майна та про причини складення акту опису та арешту майна від 14.06.2013 року за наявності ухвали суду від 28.05.2018 року про скасування заходів забезпечення позову (а.с. 41-44).

Позивач ОСОБА_5 звертався до Охтирського ВП ГУНП із приводу неправомірних дій ОСОБА_3 щодо зазначеного майна. Згідно висновку інспектора Охтирського ВП ГУНП у Сумській області від 19.01.2016 року перевірку по даній заяві було припинено, оскільки у їхніх взаємовідносинах вбачаються ознаки цивільних правовідносин, які мають вирішуватись у приватному порядку (а.с. 45-46).

Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 387 ЦК України обумовлює право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Як випливає зі ст. 387 ЦК України, віндикаційний позов є позовом власника про витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і за допомогою пред'явлення даного позову здійснюється захист права володіння, користування та розпорядження власника, оскільки, якщо майно вибуло зі сфери його майнового панування, власник фактично позбавляється можливості реалізувати жодне з прав, що складає зміст його суб'єктивного права.

Позивачем за віндикаційним позовом є, по-перше, власник, позбавлений володіння річчю (фізична особа, юридична особа, інші суб'єкти права власності, визначені ч. 1 ст. 318 ЦК України), а, по-друге, законний «титульний володілець» - особа, яка хоч і не є власником, але володіє майном на підставі, передбаченій законом або договором.

Відповідачем за віндикаційним позовом визнається особа, яка незаконно, без належної правової підстави володіє чужим майном. Незаконним володільцем вважається будь-яка особа, яка заволоділа чужим майном за відсутності правової підстави для цього.

Предметом віндикаційного позову є вимога позивача про повернення майна з незаконного володіння.

Обєктом віндикаційного позову є індивідуально-визначене майно, що збереглося в натурі, тобто саме те майно, яке попередньо вибуло з володіння власника чи титульного володільця.

Врахувавши вищезазначене, суд прийшов до висновку, що позивач відповідно до ст. ст. 76, 81, не довів наявності правових підстав для задоволення його позовних вимог. Адже, із досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що сторони домовились про добровільний розподіл електромонтажного обладнання вартість якого взаємно оцінили на суму 62544,09 грн. (взагалі як стверджує позивач, понад 600 найменувань а.с. 64-71). Згідно акту опису та арешту майна від 14.06.2013 року на відповідальне зберігання відповідачці було передано лише 259 найменувань. До наданих позивачем догорів поставки товару, актів звіряння взаємних розрахунків та видаткових накладних (а.с. 109-116), як на підставу доказу належності йому товару на праві особистої власності суд відноситься критично, з огляду на період їх укладення під час шлюбу між сторонами, які на той час займались зазначеним видом підприємницької діяльності. Таким чином, позивач не надав будь-яких належних та допустимих доказів, як-то, наприклад, акт реального поділу чи мирова угода сторін, які б надали можливість суду зробити висновок про те, що саме індивідуально визначена частина товару, зазначена у позовній заяві внаслідок добровільної домовленості між сторонам про його поділ відійшла у одноособову власність позивачеві та незаконно утримується відповідачкою.

Крім того, пунктами 19, 20 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 роз'яснено, що застосовуючи положення статтi 387 ЦК, суди повиннi виходити з того, що власник має право витребувати своє майно вiд особи, яка незаконно, без вiдповiдної правової підстави заволоділа ним i в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Судом встановлено наразі відсутність наявність вищезазначеного індивідуально визначеного майна у відповідачки.

З огляду на викладене, у задоволенні вимог позивача слід відмовити за безпідставністю.

Відповідно до ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Із матеріалів справи вбачається що 18.09.2017 року між ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_4 була укладена угода про надання правової допомоги, предметом якої є надання правової допомоги, захист та представництво ОСОБА_3 за вказаним позовом (а.с. 82).

Відповідно до акту приймання - передачі виконаних робіт від 22.03.2018 року, до наданих адвокатом ОСОБА_4 послуг входить: підготовка заперечення позовної заяви, участь у судових засіданнях, вивчення нормативної бази.

Згідно з оригіналом квитанції до прибуткового № б/н від 18.09.2017 року адвокат ОСОБА_4 прийняв від ОСОБА_3 згідно угоди від 18.09.2017 року 4000,00 грн..

Частиною 4 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Враховуючи зазначене, виходячи з обсягу виконаної представником позивача правової допомоги по справі, її характеру, що відповідачем понесені витрати у зв'язку із оплатою допомоги адвоката, яким фактично надавалась така допомога, суд вважає необхідним стягнути із ОСОБА_1 компенсацію витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови в позові судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Таким чином, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають витрати на правничу допомогу в сумі 2000,00 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 13, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП: НОМЕР_2, місце реєстрації: АДРЕСА_3) витрати на правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Сумської області шляхом подачі в тридцяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Охтирський міськрайонний суд Сумської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду Р.В. Сидоренко