Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 554/9749/15-ц

провадження № 61-13973св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне підприємство «Полтавський гостинний двір»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Омельченко Л. М., Бондаревської С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Полтавський гостинний двір»(далі - ПП «Полтавський гостинний двір», Підприємство) про стягнення коштів для повного відновлення становища, яке існувало до порушення житлових прав, посилаючись на те, що заочним рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 24 лютого 2012 року було зобов'язано ПП «Полтавський гостинний двір» забезпечити йому нормальні умови для тимчасового проживання до надання іншого благоустроєного жилого приміщення та надати благоустроєне жиле приміщення замість знесеної квартири АДРЕСА_1. Оскільки Підприємство ухилялося від виконання вказаного рішення, то в березні 2014 року він звернувся до суду із заявою про зміну способу і порядку його виконання. Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 30 квітня 2014 року було змінено спосіб і порядок виконання рішення цього ж суду від 24 лютого 2012 року в частині зобов'язання ПП «Полтавський гостинний двір» надати йому благоустроєне жиле приміщення замість знесеної квартири АДРЕСА_1 шляхом стягнення з боржника на його користь середньоринкової вартості однокімнатної квартири у місті Полтаві в розмірі 242 200 грн. 20 жовтня 2014 року Київським відділом державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції (далі - Київський відділ ДВС Полтавського МУЮ)було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом, виданим на підставі вищевказаної ухвали суду. Зазначені кошти ПП «Полтавський гостинний двір» йому виплатило лише 01 квітня 2015 року, у зв'язку з чим державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 20 квітня 2015 року. Однак станом на 17 квітня 2015 року зазначених коштів у зв'язку з їх знеціненням недостатньо для придбання однокімнатної квартириу місті Полтаві, оскільки її середньоринкова вартість значно зросла та становить 458 610 грн. Враховуючи викладене, на підставі статей 22, 1192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь 216 410 грн як різницю між сплаченими Підприємством грошовими коштами та дійсною середньоринковою вартістю квартири.

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 09 лютого 2016 року у складі судді Шевської О. І. позов задоволено. Стягнуто з ПП «Полтавський гостинний двір» на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 216 410 грн для повного відновлення становища, яке існувало до порушення житлових прав позивача. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що після зміни 30 квітня 2014 року судом способу і порядку виконання рішення відповідач сплатив позивачу присуджені грошові кошти в розмірі 242 200 грн лише у квітні 2015 року. На час виконання рішення суду середньоринкова вартість однокімнатної квартири у місті Полтаві значно зросла у ціні та становила 458 610 грн. Поновити порушені житлові права позивача в межах задоволених раніше позовних вимог неможливо через швидкоплинні соціально-економічні фактори в державі та систематичне невиконання відповідачем судових рішень, які вступили в закону силу. Тому з підприємства підлягає стягненню різниця між сплаченими ним грошовими коштами та дійсною середньоринковою вартістю квартири, оскільки відшкодування завданих збитків має бути здійснене у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2016 року апеляційну скаргу ПП «Полтавський гостинний двір» задоволено. Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 09 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що заочне рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 24 лютого 2012 року, з урахуванням зміни способу його виконання, було виконано ПП «Полтавський гостинний двір» у повному обсязі. ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 242 200 грн як середньоринкову вартість однокімнатної квартири в місті Полтаві. Позивачем не доведено вини відповідача в заподіянні йому збитків на суму 216 410 грн, а повторне стягнення коштів призведе до зміни змісту вже виконаного судового рішення.

У травні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2016 року,а рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 09 лютого 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскільки він просив відшкодувати збитки, а не змінити спосіб та порядок виконання судового рішення, то судом апеляційної інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положення статей 22, 1192 ЦК України. У зв'язку з несвоєчасним виконанням відповідачем судового рішення середньоринкова вартість однокімнатної квартириу місті Полтаві значно зросла, а тому він не може поновити своє порушене право на житло - придбати квартиру.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 березня 2018 року справу № 554/9749/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що житловий будинок, в якому проживав ОСОБА_1, підлягав знесенню у зв'язку з вилученням земельної ділянки для громадських потреб - будівництва ПП «Полтавський гостинний двір» готельного комплексу.

Заочним рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 24 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 30 травня 2012 року, зобов'язано ПП «Полтавський гостинний двір» надати ОСОБА_1 благоустроєне жиле приміщення, замість знесеної квартири АДРЕСА_1 та забезпечити йому нормальні умови для тимчасового проживання до надання іншого благоустроєного жилого приміщення.

Оскільки Підприємство тривалий час ухилялося від виконання вказаного рішення, то в березні 2014 рокупозивач звернувся до суду із заявою про зміну способу і порядку його виконання.

Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 30 квітня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13 серпня 2014 року, було змінено спосіб і порядок виконання рішення цього ж суду від 24 лютого 2012 року в частині зобов'язання ПП «Полтавський гостинний двір» надати ОСОБА_1 благоустроєне жиле приміщення замість знесеної квартири АДРЕСА_1 шляхом стягнення з боржника на користь стягувача середньоринкової вартості однокімнатної квартири у місті Полтаві в розмірі 242 200 грн.

20 жовтня 2014 року Київським відділом ДВС Полтавського МУЮ було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом, виданим на підставі вищевказаної ухвали суду.

Постановою державного виконавця Київського відділу ДВС Полтавського МУЮ від 20 квітня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа закінчено у зв'язку з повним виконанням боржником рішення суду.

Аналітичною довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертсервіс Україна» від 17 квітня 2015 року № 4004/14 підтверджується, що середньоринкова вартість однокімнатної квартири у місті Полтаві на час сплати Підприємством позивачу грошових коштів за рішенням суду становить 458 610 грн, що в 1,89 рази більше, ніж раніше присуджена сума в розмірі 242 200 грн.

Главою 13 «Речі. Майно» ЦК України передбачено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (стаття 190 цього Кодексу).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (стаття 179 ЦК України).

У цій же Главі ЦК України міститься стаття 192 «Гроші (грошові кошти)», частиною першою якої передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Таким чином, гроші (грошові кошти) є різновидом майна.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-1032цс17.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив відшкодувати майнову шкоду відповідно до статті 1192 ЦК України з тих підстав, що у зв'язку з несвоєчасним виконанням відповідачем судового рішення реальна вартість однокімнатної квартири значно збільшилася.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Законом на позивача не покладено обов'язку доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

З наведеного випливає, що шкода є другою (після вини) неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб'єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Разом з тим, несвоєчасне виконання рішення суду допускає можливість застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, оскільки ПП «Полтавський гостинний двір» за рішенням суду повинно було сплатити на користь позивача грошові кошти, таке правовідношення слід вважати грошовим зобов'язанням, на яке поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання, а не положення статей 22, 1192 ЦК України, якими ОСОБА_1обґрунтовував свій позов.

Тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положення статей 22, 1192 ЦК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного по суті висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову у зв'язку з його недоведеністю.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване по суті рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик