АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 квітня 2018 року м. Херсон

справа № 766/6961/16-ц

провадження №22-ц/791/371/18

Апеляційний суд Херсонської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Склярської І.В.,

суддів: Пузанової Л.В.,

Чорної Т.Г.,

секретар Рябченко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені якого діє ОСОБА_3 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Прохоренко В.В. від 24 листопада 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

14 липня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача на його користь заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди джерелом підвищеної небезпеки автомобілем «Mercedes - Benz Vito», реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі - 21 975 грн 26 коп. та моральну шкоду у розмірі 10000 грн, а всього 31 975 грн 26 коп..

В обґрунтування доводів позовної заяви посилається на те, що внаслідок ДТП йому спричинено ушкодження здоров'я у вигляді закритого осколочного перелому кісток лівої голені, забій лівої п'ятки, що відносяться до середньої тяжкості ушкоджень по критерію тривалості розладу здоров'я. Під час перебування на лікуванні від отриманих внаслідок ДТП травм, йому було проведено дві хірургічні операції, поніс витрати на лікування у вищезазначеній сумі. Також, внаслідок вищезазначених подій завдано моральну шкоду.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24 листопада 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду в сумі 21 975 грн 26 коп., моральну шкоду в сумі 5 000 грн. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, від імені якого діє ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом невраховані докази, які свідчать про здійснення ДТП саме з вини пішохода ОСОБА_4, який порушив Правила дорожнього руху, позивачем не надано доказів призначення йому тих ліків та медичних препаратів, квитанції на придбання яких ним надано суду першої інстанції, суд безпідставно врахував до відшкодування здійснені позивачем благодійні внески та при визначенні розміру моральної шкоди не врахував ступінь вини відповідача та інші обставини. Крім того, особа, яка подала апеляційну скаргу посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального закону щодо належного повідомлення відповідача про день та час розгляду справи, що призвело до порушення процесуальних прав відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, відповідача та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, вимоги позивача ґрунтуються на законі, ним доведені підстави для стягнення матеріальної шкоди в заявленій сумі, яка підтверджена належними та допустимими доказами, а також стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна виходячи з наступного.

Так, суд установив і з матеріалів справи вбачається, що відповідач 04.11.2015 року близько 09.20 під час керування автомобілем «Мерседес -Бенц Віто» державний номер НОМЕР_1 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень за критерієм тривалості розладу здоров'я.

Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 12.01.2016 року дана дорожньо-транспортна пригода та її наслідки знаходяться в причинному зв'язку з порушенням пішоходом ОСОБА_4 вимог Правил Дорожнього руху, а саме: п.4.14 відповідно до якого пішоходам забороняється виходити на проїжджу частину, не переконавшись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід. В діях водія ОСОБА_2 відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ч.1 ст. 286 КК України.

Згідно зазначеної постанови кримінальне провадження за фактом дорожньо-транспортної пригоди закрито на підставі ч.1 п.2 ст. 284 КПК України, у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Згідно із ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За змістом ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 7 постанови від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз'яснено, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовується і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху.

Груба необережність має місце коли особа не бажала несприятливих наслідків, але передбачала їх і ставилася до нього байдуже або намагалася їх самовпевнено уникнути. Нехтування правилами безпеки руху є проявом грубої необережності.

Правовий статус пішохода, який на час здійснення ДТП мав ОСОБА_4, випливає з фундаментальних прав і свобод людини, гарантованих Конституцією України: невід'ємного права на життя (ст. 27) та права на свободу пересування (ст.33). Цей статус також визначається Законом України «Про дорожній рух», в якому містяться основні права та обов'язки учасників дорожнього руху ( ст. 14). Основні права і обов'язки пішоходів також регламентуються ст. 17 Закону України «Про дорожній рух», в якій дається юридичне визначення самого терміну «пішохід» і конкретизуються його права та обов'язки як безпосереднього учасника дорожнього руху. Ці обов'язки ще більше конкретизуються у Правилах дорожнього руху, які є основним нормативно-правовим документом у сфері безпеки дорожнього руху.

Слідчим органом встановлено, що пішоходом ОСОБА_4 порушені вимоги Правил дорожнього руху: заборони, які покладені були на нього, як на пішохода, дана дорожньо- транспортна пригода та її наслідки знаходяться в причинному зв'язку з цим порушенням /а.с.6-7/.

Суд першої інстанції не звернув уваги на норми ст. 1193 ЦК України та вищезазначені роз'яснення Пленуму, не надав оцінки ступені вини позивача у виникненні шкоди, безпідставно врахував до стягнення матеріальної шкоди сум, які були сплачені позивачем як благодійні внески в розмірі 705 грн.

Порушення ОСОБА_4 заборон, встановлених п. 4.14 а),б) Правил дорожнього руху не може вважатися простою необачністю під час переходу проїзної частини вулиці, а тому з урахуванням вищевикладеного наявні підстави для зменшення розміру відшкодування матеріальної шкоди.

Оскільки позивачем пред'явлено до стягнення матеріальної шкоди в сумі 21 975 грн 26 коп., з якої витрати на лікування за призначенням лікарів, що підтверджується матеріалами справи складають 21 270 грн 26 коп., благодійні внески в сумі 705 грн, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір матеріальної шкоди, понесеної у зв'язку з лікуванням на 50 % , що складає 10 635 грн 13 коп.. Здійснення благодійних витрат не є заподіяною шкодою, а тому відшкодуванню не підлягають.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення матеріальної шкоди підлягає зміні зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди з 21975,26 грн до 10635,13 грн.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування також враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи, що моральна шкода була завдана ОСОБА_4 ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, яка підлягає відшкодуванню незалежно від вини заподіювача шкоди, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, стягуючи моральну шкоду частково, в сумі 5000 грн. врахував як вимоги розумності і справедливості так і ступінь фізичної болі і страждань, яких зазнав позивач та довів у суді першої інстанції.

За викладених обставин, колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги про необґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди та рішення суду в цій частині.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення моральної шкоди ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був повідомлений про розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до нього, оскільки надавав суду заяву про відкладення розгляду справи /а.с.30/, також на його адресу направлялася судова повістка / а.с.36/, про відкладення судового засідання подавала заяву адвокат відповідача /а.с.38/, яка в наступному подавала заяву про ознайомлення з матеріалами справи /а.с.52/, а тому доводи апеляційної скарги про позбавлення відповідача реалізувати свої процесуальні права колегія суддів не може прийняти до уваги.

Враховуючи, що зміна розміру стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди тягне за собою в силу вимог ст. 141 ЦПК України, зміну розміру судових витрат по сплаті судового збору, розмір стягнутого з ОСОБА_2 на користь держави судового збору з 465 грн підлягає зменшенню до 270,09 грн.

В решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, ст. 1193 ЦК України, керуючись ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 382 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені якого діє ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 листопада 2017 року частково змінити зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди з 21975,26 грн до 10635,13 грн та розмір стягнутого з ОСОБА_2 на користь держави судового збору з 465 грн до 270,09 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В.Склярська

Судді: Л.В.Пузанова

Т.Г.Чорна

Повний текст судового рішення виготовлено 13 квітня 2018 року

Суддя І.В. Склярська