АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/714/18 Головуючий І інст. - Горпинич О.В.
Справа № 645/5492-ц Суддя - доповідач - Кісь П.В.
Категорія: спори, про самочинне будівництво
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Кіся П.В.,

суддів: - Кружиліної О.А.,

- Хорошевського О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Харківська міська рада про знесення самочинно збудованого сараю (гаражу),-

ВСТАНОВИВ:

18.06.2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, посилалася на приписи ст.376 ЦК України та ст.152 ЗК України і просила зобов'язати ОСОБА_5 знести самочинно збудований сарай (гараж) літ. «Л», площею 21,2 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за рахунок ОСОБА_5

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння від 02.03.1998 року, виданого на підставі рішення виконкому Фрунзенської районної ради народних депутатів № 30/4 від 06.02.1998 року, 9/100 частин домоволодіння № АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7. На підставі договору дарування від 08.04.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Конейчук О.В., який зареєстрований за реєстровим номером 45325 від 20.07.1999 року КП «Харківське міське БТІ» на ім'я позивача зареєстровано 7/100 частин домоволодіння № АДРЕСА_1, тобто позивачу на праві власності належить 16/100 частини даного домоволодіння. Разом з позивачем, проживають її чоловік ОСОБА_9 та малолітні діти - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач ОСОБА_5, який є її батьком, є співвласником 45/100 частин домоволодіння № АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого у 1998 році. ОСОБА_5 мешкає разом зі своєю дружиною, з якими у позивача постійно виникають суперечки та сварки з приводу користування земельною ділянкою та самовільно забудованого сараю (гараж) літ. «Л». Позивач вважає, що самовільно збудований відповідачем гараж є загрозою нормам безпеки щодо правил безпеки системи газопостачання, а саме: на його даху проходить газова труба; порушує будівельні, санітарні, пожарні, екологічні норми; допустимі рівні шуму, вібрації та вимоги до звукоізоляції, так як відстань від стіни самовільно забудованого гаражу до віком житлової кімнати позивача 3 метри, що є порушенням норм ДБН; усі фактори в сукупності порушують права позивача та створюють небезпеку життю та здоров'ю позивача та членів її сім'ї.

ОСОБА_6 є співвласником 39/100 частин домоволодіння № АДРЕСА_1, якій належить їй на праві договору міни від 15.04.2011 року.

Позивач вказувала, що ОСОБА_5 при здійсненні самовільного будівництва гаражу літ. «Л» захопив частину земельної ділянки, яка знаходиться у її користуванні. В тексті висновку судово-технічної експертизи № 8675 від 25.01.2016 року зазначено про існування в матеріалах справи листа Управління земельних відносин Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин виконкому Харківської міської ради від 30.06.2010 року, в якому зазначено, що встановлено факт самовільного заняття ОСОБА_5 додаткової земельної ділянки розміром 3,2 кв.м, внаслідок самочинного будівництва гаражу.

Оскільки відповідач добровільно демонтувати цю будівлю відмовляється, позивач ОСОБА_3 просила знести самочинно збудований відповідачем гараж за власний рахунок. (т.1 а.с.1-3, 84-90; т.2 а.с.81-87).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що вона неодноразово намагалась добровільно шляхом переговорів вирішити з відповідачем ОСОБА_5 питання перенесення самочинно збудованого гаражу (сараю) літ. "Л" в інше місце, яке буде зручне для усіх сторін, але на це постійно отримувала категоричну відмову відповідача, що призводить до того, що позивачка не може нормально, відповідно до законодавства України, користуватися відведеною земельною ділянкою у домоволодінні АДРЕСА_1. Крім того, стіни самочинно збудованого гаражу (сараю) літ. "Л" розташовані від вікон житлової кімнати 2-2 співвласника ОСОБА_3 (позивач) на відстані 3 метри, що є порушенням норм ДНБ, а відповідач використовує гараж (сарай) літ. "Л" для роботи станка, який порушує норми шуму та вібрації у кімнаті 2-2 позивача та завдає незручності йому.

Крім того, в матеріалах справи міститься відповідь відповідного департаменту Харківської міської ради згідно якої гараж (сарай) літ. "Л" є самочинно збудованою будівлею і відповідач ОСОБА_5 не з'являється для вирішення питання про притягнення його до відповідальності, що вказує на те, що він навмисно ухиляється від владних органів відносно вирішення питання самочинно збудованого гараж (сараю) літ. "Л", що дає підстави застосувати до нього цивільну - правову відповідальність у вигляді зобов'язання відповідача ОСОБА_5 знести самочинно збудований гараж (сараю) літ. "Л".

Таким чином, висновки суду першої інстанції про недоведеність порушення прав позивача не відповідають фактичним обставинам справи та, як наслідок, призводять до того, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права

ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_12 подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.10.2017 року залишити без змін.

Обґрунтовуючи незгоду з апеляційною скаргою, відповідач та його представник посилались на те, що відповідач ОСОБА_5 є батьком позивачки ОСОБА_3, все життя піклувався добробутом сім'ї. Спірний гараж 1999 року забудови, на момент подання позовної заяви пройшло вже майже 18 років. Коли гараж будувався позивачка була неповнолітньою особою. Весь цей час гараж був у спільному користуванні сторін. Позивачка разом з відповідачем (своїм батьком) зберігала у ньому свої речі, тощо. Зазначене у позові та апеляційній скарзі посилання на існування, начебто, сварок та суперечок між сторонами з приводу користування земельною ділянкою та спірним гаражем не відповідають дійсності і є черговим введенням суду в оману. Відповідач все життя жив заради своїх дітей та онуків, для нього їх інтереси були вище своїх власних і є таким до цього часу. Посилання позивачки на те, що свідками, нібито, доведено наявність постійних сварок та факт порушень прав та інтересів позивачки є безпідставним. У якості свідків по справі були допитані сама позивачка - ОСОБА_3 та її чоловік. Пояснення свідків ґрунтувались на особистій неприязні до відповідача, та припущеннях.

Вважають, що насправді немає жодних підстав для демонтажу, не було жодних передумов для цього за весь час існування гаражу, не існувало до цього часу жодних суперечок та непорозумінь.

Крім того, відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи № 8675 від 25.01.2016 року, на яку посилається позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог, на сторінці 12 вказано, що з аналізу забудови частини земельної ділянки, якою фактично користуються співвласник ОСОБА_3 та співвласник ОСОБА_5, вбачається, що вирішити питання щодо самочинного будівництва гаражу літ. «Л», щодо надання варіантів користування окремими земельними ділянками, відповідно до яких кожному із цих співвласників відходить в користування частина земельної ділянки з окремим виїздом (заїздом) на 2-ий проїзд Петренківський - надати не надається можливим. Висновок судової земельно-технічної експертизи № 8675 від 25.01.2016 року жодним чином не встановлює факту порушення прав позивачки, а лише містить в собі опис досліджень експерта та відповідь на питання, які були поставлені на вирішення експерта.

Позивачкою не доведено порушення її прав у зв'язку із здійсненим близько 18 років тому її батьком гаражу літ. «Л», не надала жодного доказу та правових обґрунтувань на підтвердження своїх доводів та вимог, з якими закон пов'язує необхідність або можливість знесення самочинно побудованого об'єкту.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 7, 368 ЦПК України, з урахуванням того, що будь-яких клопотань про необхідність виклику сторін у судове засідання не надходило, розглядає скаргу, за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України (в ред. Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Спеціальною матеріально-правовою нормою, що міститься в частині першій ст.376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визнано самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Аналогічні положення закріплені у п.4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» в якому зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Факт порушення права, згідно з приписами ЦПК України має довести особа, яка звертається з позовом.

Для з'ясування цих фактів суд має визначити суб'єктний склад спірних правовідносин, тобто встановити коло осіб, які є власниками або користувачами суміжних земельних ділянок чи співвласниками або співкористувачами земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво та наявність чи відсутність їх обґрунтованих заперечень щодо самочинного будівництва, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З матеріалів справи вбачається, що згідно довідки КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 29.07.2015 року № 791/3 житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на праві власності належить: ОСОБА_13 39/100 частин на підставі договору міни від 15.04.2011 року, ОСОБА_3 - 16/100 частин на підставі договору дарування від 08.04.1999 року та свідоцтва про право власності від 02.03.1998 року, ОСОБА_5 45/100 частин на підставі свідоцтва про право власності від 02.03.1998 року.

В наданому суду позивачем листі Управління земельних відносин Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин виконкому Харківської міськради від 30.06.2010 року зазначено, що встановлено факт самовільного заняття ОСОБА_14 додаткової земельної ділянки орієнтовною площею 3,2 кв.м внаслідок самочинного будівництва гаражу.

Відповідно до даних довідки від 09.10.2015 року встановлено, що співвласником ОСОБА_13 - в житловому будинку літ. «А-1» квартира № 1 (приміщення 1-2, 1-3, 1-5, 1-6, 1-7), сіни літ. «а» (приміщення І,ІІ), ганок літ. «а1», самочинно збудована житлова прибудова літ. «А1-1», льох літ. «Е», вбиральня літ. «В», літній душ літ. «П», огорожа № 10, хвіртка № 11, огорожа № 12, частина огорожі № 5, трубчастий колодязь № 3 та самочинно збудований гараж літ. «Р». Співвласником ОСОБА_3 - в житловому будинку літ. «А-1» квартира № 2 (приміщення «2-2», прибудова літ. А3 (приміщення 2-5, ІІІ), льох літ. К, 1/2 вбиральні літ. «О», вигрібна яма №9, частина воріт №7, частина огорожі №5,№8, 1/2 частина вимощення І та самочинно збудований гараж літ. «М». Співвласником ОСОБА_5 - в житловому будинку літ. «Ж-1» квартира № 3 (приміщення 3-1, 3-2, 3-3, 3-4, 3-5, 3-6, 3-7, 3-8), сіни літ. «ж» (приміщення І, ганок літ. «ж1», вбиральня літ. «С», літній душ літ. «Т», 1/2 вбиральня літ. «О», вигрібна яма № 6, 1/2 частина воріт № 7, частина огорожі № 5, № 8, 1/2 частина вимощення І та самочинно збудований гараж літ. «Л».

Площа виділеної земельної ділянки складала 495 кв.м, згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 08.10.1962 року, виданого на підставі рішення Московської райради від 19.12.1961 року за № 228.

Згідно договору дарування від 21.03.1979 року 7/50 частин домоволодіння були подаровані ОСОБА_15 - ОСОБА_16.

Рішенням виконкому Фрунзенської райради від 14.05.1991 року за № 134/14 на ім'я ОСОБА_16 узаконено самовільно прибудовані приміщення 2-3 площею 4,4 кв.м, коридор 2-1 площею 10,4 кв.м (прибудова літ. «а2») та приміщення ІІІ площею 6,2 кв.м (сіни літ. «а3»).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29.06.1992 року перерозподілено частки співвласників домоволодіння АДРЕСА_1 по проїзду Петренківському в м. Харкові та визнано право власності на вказане домоволодіння за співвласниками наступним чином за ОСОБА_17 - 13/100 частин (побудовані прибудову літ. «а2» та сіни літ. «а3»). Перерозподілені частки: ОСОБА_15 - 75/100 частин, ОСОБА_17 - 25/100 частин. Визнано право власності на частину співвласника ОСОБА_17 в порядку спадкування за ОСОБА_15 - 7/100 частин, ОСОБА_5 - 8/100 частин, ОСОБА_3 - 10/100 частин.

Рішенням виконкому Харківської міськради від 02.07.1993 року № 305 відповідно до п. 2.3 площу раніше виділеної земельної ділянки збільшено за рахунок вільної від забудови міської землі прилеглої до східної межі для ОСОБА_5 та ОСОБА_7 площею 51 кв.м, загальна площа земельної ділянки збільшена до 547 кв.м.

Рішенням Фрунзенського районного народного суду м. Харкова від 27.06.1994 року поділено будівлі та споруди домоволодіння та співвласнику ОСОБА_18 виділено у користування земельну ділянку площею 336 кв.м, співвласникам ОСОБА_5 та ОСОБА_7 виділено у користування земельну ділянку площею 211 кв.м.

В рішенні виконкому Фрунзенської райради м. Харкова від 06.02.1998 року за № 30/4, вказувалося, що домоволодіння по АДРЕСА_1 було зареєстроване за співвласниками на підставі рішень Фрунзенського районного народного суду м. Харкова від 29.06.1992 року та від 27.06.1994 року, в наступних частках: ОСОБА_15 - 71/100 частин; ОСОБА_5 - 13/100 частин; ОСОБА_3 - 16/100 частин.

Рішенням виконкому Фрунзенської райради м. Харкова від 16.12.1997 року за № 263/10 затверджено акт приймання в експлуатацію житлового будинку літ. «Ж-1» на ім'я ОСОБА_5

Рішенням виконкому Фрунзенської райради м. Харкова від 06.02.1998 року за № 30/4 перерозподілені ідеальні частки співвласників домоволодіння, у зв'язку з будівництвом ОСОБА_5 житлового будинку літ. «Ж-1», наступним чином: ОСОБА_15 - 39/100, замість 71/100, ОСОБА_5 - 52/100 частин, замість 13/100 частин, ОСОБА_3 - 9/100 частин, замість 16/100 частин.

26.05.1998 року рішенням виконкому Харківської міськради за № 457 надано у користування додаткової земельну ділянку для ОСОБА_5, ОСОБА_7 площею 97 кв.м, згідно з додатком № 3, загальна площа земельної ділянки збільшена до 644 кв.м.

24.03.1999 року рішенням виконкому Харківської міськради № 298 про внесення доповнень до рішення виконкому Харківської міськради від 26.05.1998 року за № 457, надано додатково земельну ділянку орієнтовною площею 97 кв.м у користуванні всіх співвласників домоволодіння, загальна площа земельної ділянки збільшена до 655 кв.м.

Актом встановлення меж земельної ділянки на місцевості від 1998 року до рішення виконкому Харківської міськради від 26.05.1998 року за № 457 - загальна площа земельної ділянки складає 653 кв.м.

Згідно договору дарування від 08.04.1999 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 - 7/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1.

З урахуванням даних розрахунку часток співвласників та договору дарування від 08.04.1999 року власниками житлового будинку літ. «А-1» з прибудовами є ОСОБА_15 - 39/100 частини та ОСОБА_3 - 16/100 частин.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено, що діями відповідача порушується її право власності, право законного володіння належним їй майном, право спільного користування, що діями відповідача створена реальна небезпека порушення її права власності чи законного володіння.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За правилами ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй земельній ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до вимог ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

За вимогами ст. ст. 76-78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що у положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей об'єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Будівництво вважається правомірним, якщо власник земельної ділянки чи землекористувач або інша особа одержали у встановленому містобудівельним законодавством порядку дозвіл на забудову.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суд, встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинен з'ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб а в раді зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проекту; чи не відмовляється особа від такої перебудови.

Знесення самочинного об'єкта нерухомості, відповідно до статті 376 ЦК України, є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об'єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Відповідно до висновків судової земельно-технічної експертизи № 8675 від 25.01.2016 року надати варіант порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 у відповідності з частками в праві власності не надається можливим. Експертом зазначено, що з аналізу фактичного користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 співвласниками домоволодіння вбачається, що у фактичному користуванні 1-го співвласника знаходиться земельна ділянка меншою площею, ніж та, яка була виділена рішенням виконавчого комітету Фрунзенської райради м.Харкова у користування попередньому співвласнику; надані матеріали свідчать, що право власності на земельну ділянку не оформлене; з аналізу забудови земельної ділянки АДРЕСА_1 не вбачається можливим надати варіанти визначення порядку користування співвласниками земельною ділянкою. (т.1, а.с.54-67).

З плану земельної ділянки АДРЕСА_1, який є додатком до висновку експерта, вбачається, що вказана ділянка має щільну забудову, усі гаражі співвласників, в тому числі і самочинно збудований позивачем гараж літ. «М», розташовані поруч один з одним і рівновіддалені від належної позивачу прибудови «а-2» (т.1 а.с.74).

Позивачем не надано, а матеріали справи не містять належних доказів, які б давали підстави погодитися з її доводами про створення відповідачем небезпеки життю та здоров'ю позивача та членів її сім'ї, про істотне порушення інших її прав власника житлової будівлі та користувача земельної ділянки внаслідок існування гаражу, самочинно збудованого її батьком близько 18 років тому.

Як за змістом частини 4 ст.60 ЦПК України (в редакції на час вирішення справи судом першої інстанції), так і згідно частини 6 статті 81 діючого ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 квітня 2018 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

О.М. Хорошевський