Справа № 359/5234/17 Головуючий у І інстанції Борець Є. О.
Провадження № 22-ц/780/1612/18 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 47 10.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 квітня 2018 року м. Київ

Справа № 359/5234/17-ц Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Олійника В.І.,

секретар судового засідання Шуляк Д.О.,

позивач - ОСОБА_4 ,

відповідач - ОСОБА_5, розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Борця Є. О., від 09 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито

на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з ОСОБА_5 аліменти на утримання дитини ОСОБА_6, 2003 року народження в розмірі ? від доходів відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини та ? частину фактично понесених ним додаткових витрат на дитину в розмірі 4357,05 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з відповідачем мають спільну, хвору сколіозом дитину, яка на час звернення з позовом проживає з ним, а ОСОБА_5 від утримання дитини та додаткових витрат на неї, ухиляється.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 частини від її заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29 червня 2017 року, і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Рішення суду в межах стягнення аліментів за один місяць звернене до негайного виконання. У задоволенні вимог про стягнення додаткових витрат на дитину відмовлено.

Позивач в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину з рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив судове рішення в наведеній частині скасувати та постановити нове рішення про стягнення з відповідача на його користь додаткових витрат на дитину в розмірі 7954,55 грн. та судових витрат.

Відповідач з рішенням суду не погодилася та подала апеляційну скаргу. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові через неповне з'ясування всіх фактичних обставин справи та не дослідження і ненадання судом належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а також порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін до задоволення не підлягають.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено таке.

14 вересня 1991 року сторони уклали шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року і ІНФОРМАЦІЯ_2 року в них народилися сини ОСОБА_7 і ОСОБА_6.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 15 серпня 2013 року шлюб між сторонами був розірваний.

Рішенням того ж міськрайонного суду від 15 жовтня 2013 року з позивача на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх синів у твердій грошовій сумі у розмірі 800 грн щомісячно, на кожного.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 23 січня 2015 року розмір аліментів на утримання неповнолітніх синів був зменшений та у зв'язку із постійним проживанням сина ОСОБА_8 з батьком розмір аліментів був встановлений в твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн щомісячно на утримання сина ОСОБА_7. В задоволенні вимог щодо стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_8 відмовлено.

На час звернення до суду неповнолітній син ОСОБА_8 продовжував проживати разом з батьком та перебувати на його утриманні, що сторонами не заперечувалося.

ОСОБА_5 проживає окремо від дитини, страждає хворобою жіночих органів та вимушена витрачати грошові кошти на придбання ліків та проходження медичного лікування.

Домовленості між батьками щодо утримання сина ОСОБА_8 немає.

Розглядаючи спір, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційних скарг, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, в тому числі й тим, на які посилалися апелянти, і правильно задовольнив позов лише частково.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення вимог позивача районний суд виходив з того, що син ОСОБА_8 знаходиться на утриманні та вихованні ОСОБА_4, а відповідач обов'язку щодо утримання батьками неповнолітніх дітей не виконує.

Колегія суддів погоджується з цим висновком районного суду, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання

нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Всупереч твердженням відповідача в апеляційній скарзі, місцевий суд, на підставі вимог ст. 183 СК України, розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача визначив правильно.

Обґрунтовано і у відповідності з положеннями ст. 182 СК України, не зважаючи на доводи цього апелянта, місцевий суд визначив і мінімальний розмір аліментів на дитину.

Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Оскільки судом встановлено, що обставини встановлені рішенням суду від 23 січня 2015 року, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, змінилися, позивач, не зважаючи на заперечення відповідача в апеляційній скарзі, набув право на пред'явлення вказаного позову до суду.

Правильно, не зважаючи на доводи апеляційної скарги позивача, місцевий суд відмовив у задоволенні його вимог щодо стягнення додаткових витрат на дитину.

За змістом ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Згідно з п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 роз'яснено, щодо передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише

батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У даному випадку мова йде про додаткові витрати, а не про додаткове стягнення коштів на утримання дитини.

Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Аналізуючи положення статті 185 СК України слід дійти висновку, що додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність потреби у таких витратах має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат.

Оскільки участь у додаткових витратах на дитину, згідно з положеннями ст. 185 СК України, являється обов'язком батьків, погодися з посиланням місцевого суду на те, що відповідач не має можливості приймати участь в цих витратах, колегія суддів не може.

Разом з тим, оскільки неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права не призвело до неправильного вирішення справи, а правильне по суті рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, судове рішення скасуванню не підлягає.

Саме такого висновку щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд України у Постанові від 08 квітня 2015 року, справа № 6-33 цс 15, який, на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховано у даному конкретному випадку колегією суддів.

Крім того, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч твердженням позивача в апеляційній скарзі, ним, в порушення наведених вимог ЦПК України не доведено перед судом обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інші доводи апеляційних скарг зводиться до помилкового тлумачення норм права, тому висновків суду не спростовують і не свідчать про порушення судом норм сімейного, цивільного або цивільно-процесуального законодавства.

Обґрунтовуючи судове рішення, окрім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2018 року залишити без змін.

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: