Справа № 308/7360/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.11.2018 місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Світлик О.М.,

за участю секретаря судового засідання Гайданки Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми коштів,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.06.2015 року між ним та відповідачем укладено договір позики у вигляді розписки на суму 1800 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 44730 грн., які позичальник зобовязався повернути до 06.06.2016 року. Станом на день звернення з позовом відповідач не виконав взяті на себе зобовязання, кошти не повернув, на телефонні дзвінки не відповідає. За вказаних обставин позивач просить суд стягнути із відповідача на його користь суму боргу у розмірі 44730 гривень та вирішити питання стягнення судового збору.

Ухвалою суду від 11.06.2018 року задоволено заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.12.2016 року в цивільній справі № 308/7360/16-ц за даною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми коштів. Скасовано заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.12.2016 року в цивільній справі № 308/7360/16-ц за вказаною позовною заявою, призначено судове засідання та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У судовому засіданні, що відбулося 05.10.2018 року в присутності представників сторін - представника позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4, задоволено клопотання представника відповідача про огляд у судовому засіданні оригіналу розписки, копію якою додано до позовної заяви. При дослідженні доказів представником позивача предявлено оригінал боргової розписки та повідомлено, що саме позивач за даним правочином є позикодавцем.

Водночас, у судовому засіданні, що відбулося 05.10.2018 року, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про допит свідка ОСОБА_5 про обставини складання договору від 08.09.2015 року про врегулювання зобовязання за розпискою від 06.06.2015 року, оскільки представником відповідача не було доведено, що показання даного свідка матимуть значення для справи щодо правовідносин позики між сторонами у справі.

12.10.2018 року від представника відповідача надійшла заява, згідно з якою останній просив визнати явку позивача та відповідача в судове засідання обовязковою, обґрунтовуючи заяву необхідністю зясування валюти позики і того, що заявлена у позові сума відповідає змісту та природі зобовязання.

Суд вважає, що вказане клопотання про визнання явки позивача та відповідача в судове засідання обовязковою до задоволення не підлягає, оскільки суд не вбачає необхідності у визнанні їх явки обовязковою. При цьому, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані зявлятися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою. З огляду на викладене визнання явки учасників справі є правом, а не обовязком суду.

Позивач у дане судове засідання, призначене на 06.11.2018 року, не зявився, однак його представник ОСОБА_3 подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без їх участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач та його представник у дане судове засідання, призначене на 06.11.2018 року, не зявилися, хоча про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток про виклик рекомендованими поштовими відправленням (номери штрихкодових ідентифікаторів рекомендованих повідомлень: 975 / 983), поштове відправлення вручено позивачу 29.10.2018 року, відзиву на позовну заяву відповідач не подав, про причини неявки у дане судове засідання позивач та його представник не повідомили, клопотань про відкладення справи до суду не надходило.

За положеннями ч. ч. 1, 2, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06.06.2015 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в розмірі 1800 доларів США по курсу 20,5 грн., загальна сума 3690 грн., які зобовязався повернути до 06.06.2016 року.

Вказані обставини підтверджуються розпискою відповідача ОСОБА_6 від 06.06.2014 року, оригінал якої було досліджено у судовому засіданні та копію якої долучено до позовної заяви.

Факт отримання ОСОБА_2 суми коштів, визначених у розписці від 06.06.2015 року, саме від позивача ОСОБА_1 відповідачем не оспорюється.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В сули ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками.

За приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.

За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 свої зобовязання за вищезазначеним договором позики не виконав і суму боргу в розмірі 1800 доларів США в обумовлений у договорі строк позивачу ОСОБА_1 не повернув.

На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань по поверненню суми позики представник позивача надав суду оригінал розписки відповідача від 06.06.2015 року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобовязання.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач виконав свої зобовязання за вказаним договором позики та повернув грошові кошти.

Посилання представника відповідача на договір про врегулювання зобовязання за розпискою від 06.06.2015 року, як на обґрунтування заперечень проти позову, судом відхиляються та не беруться до розгляду, оскільки зазначений договір, що укладеним між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5, який не є стороною у даній справі, не стосується предмета доказування, тобто є неналежним доказом, виходячи з положень ст. 77 ЦПК України.

Позивачем предявлено вимоги про стягнення з відповідача суми боргу в еквіваленті до гривні станом на 19.07.2016 року за курсом НБУ 24,85 грн., що відповідно становить 44730 грн. (1800 доларів США х 24,85 грн. = 44730 грн.), станом на день подання позову до суду.

Частиною 2 ст. 524 ЦК України та ч. 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов'язань.

Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобовязань у іноземній валюті у випадках, встановлених законом.

Частиною 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 року у справі № 6-284цс17.

Як розяснено в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, така іноземна грошова валюта переводиться в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Розписка не містить в собі умови, з якої можливо б було стверджувати, що сторони визначили курс валют у випадку невиконання боржником своїх зобовязань.

Станом на день ухвалення рішення (06.11.2018 року) сума 1800 доларів США є еквівалентом суми 50328 грн. (1 долар США = 27,96 грн.).

За приписами ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України) а згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, оскільки сторони визначили грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті долар США, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача є підставними, а відтак, позов слід задовольнити повністю і стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 44730 грн., що є еквівалентом суми в доларах США (1800) на день подання позову (19.07.2016 року), в межах заявлених позивачем позовних вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в розмірі 551,2 грн. сплаченого судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 526, 530, 1046, 1047 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 44730 (сорок чотири тисячі сімсот тридцять) гривень та судовий збір у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 коп.

Позивач: ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, яки проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідача: ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Дата складення повного судового рішення 06 листопада 2018 року.

Головуюча О.М. Світлик