Провадження № 2/522/897/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого - судді Чернявської Л.М.,

при секретарі судового засідання Ткаченко О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

26 жовтня 2017 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 89009,23 грн.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що 01 березня 2017 року ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 2500 доларів США строком повернення до 08 квітня 2017 року. За користування грошима сторонами передбачено сплату відсотків в розмірі 60 доларів США щомісячно. Відповідач отримала кошти, однак в строк не повернула та ухиляється від їх повернення та сплати відсотків, не зважаючи на вимогу позивача від 08 серпня 2017 року. Заборгованість станом на 08 жовтня 2017 року складає 84009,23 грн. з яких: 77964,00 грн. борг по тілу позики та відсоткам; 1344,00 грн. 3% річних; 4701,23 грн. інфляційне збільшення. Крім того, позивачем понесені витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн., які вона просить стягнути з відповідача.

Ухвалою суду від 10 квітня 2018 року відкрито провадження у справі.

Відзив відповідачем не надавався.

Ухвалою суду від 03 липня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Сторони в судове засідання не зявились, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце судового засідання був сповіщений належним чином за місцем своєї реєстрації.

Судом справа розглянута за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів в заочному порядку відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.

Суд, дослідивши докази, викладені у заявах по суті справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 01 березня 2017 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 2500 доларів США. На підтвердження змісту та умов договору, а також на підтвердження факту передачі грошових коштів відповідачу останнім складено 01.03.2017 року письмову розписку.

Відповідно до змісту зазначеної розписки за умовами зазначеного договору, відповідач зобовязався повернути позивачу позичені грошові кошти у строк до 08 квітня 2017 року.

Таким чином, між сторонами виникло зобовязання із договору позики, за яким боржник зобовязався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана.

За користування грошима сторонами передбачено сплату відсотків в розмірі 60 доларів США щомісячно.

Відповідач отримала кошти, однак в строк не повернула та ухиляється від їх повернення та сплати відсотків, не зважаючи на вимогу позивача від 08 серпня 2017 року.

Спірні правовідносини регулюються ст.1046 ЦК України, відповідно якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Отже, договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей, що виступають предметом зазначеного договору. Надана суду розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики.

Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму.

В порядку ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що буле передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 1051 Цивільного кодексу України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відтак, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про отримання відповідачем грошових коштів.

Суд дійшов висновку, що між сторонами виникло зобовязання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобовязався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та яка є борговим документом. Оригінал розписки було надано позивачем та оглянуто судом.

За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобовязання свідчить про невиконання останнього.

Отже, це грошове зобовязання виконано відповідачем не було, чим порушено вимоги ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установлений договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобовязання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України.

Згідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

За правилом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стосовно валюти зобовязання. Відповідно до ст. 524 ЦК України валютою зобовязання є національна валюта України. Згідно з правилом частини 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З огляду на ці правила, враховуючи, що між сторонами виникло зобовязання із договору позики, за умовами якого відповідач повинен повернути позивачу суму боргу за розпискою та той факт, заборгованість відповідача складає суму в гривнях України, що еквівалентна 2 500 доларів США.

Враховуючи, що до теперішнього часу відповідач не повернув Позикодавцю суму боргу в розмірі 2500 доларів США, тому підлягають задоволенню вимоги про стягнення боргу що за курсом НБУ станом на день звернення з позовом (1 долар США дорівнює 26,7 гривень) складає 66750 гривень (2500 х 26.7 = 66750).

Крім того, як встановлено судом, за розпискою ОСОБА_2 суму позики в розмірі 2500 доларів США, вона зобов?язалась повернути 08.04.2017 року з щомісячною виплатою 60 доларів США за користування грошима.

Тобто, оскільки позика була взята відповідачем 01.03.2017 року строк її дії закінчився через місяць 08.04.2017 року, за місяць користування даною позикою відповідач зобов?язалась сплатити 60 доларів США.

Сам договір не був продовжений, а отже розрахунок процентів за користування позикою має бути проведений, виходячи с того, що користування грошовими коштами було передбачено один місяць, а отже і сума процентів складає 60 доларів США, що за курсом НБУ станом на день звернення з позовом (1 долар США дорівнює 26,7 гривень) складає 1602 гривень (60 х 26.7 = 1602).

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, суд доходить висновку, що на користь позивачки з ОСОБА_2 має бути стягнуто сумо процентів за користування позикою в розмірі 60 доларів США, що за курсом НБУ станом на день звернення з позовом (1 долар США дорівнює 26,7 гривень) складає 1602 гривні (60 х 26.7 = 1602)

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми. Період прострочення складає з 08.04.2017 року по 08.10.2017 року, що становить 6 місяців (183 дні), а сума 3% річних відповідно 1004 грн. (66750 Х 0,03 / 365 Х 183 = 1004).

Тобто загальна сума боргу складає 69356 грн . (66750 + 1602 + 1004 = 69356)

При цьому, на переконання суду, за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Така правова позиція знайшла своє підтвердження в Постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15.

Щодо стягнення суми витрат на юридичні послуги в сумі 5000 грн., то виходячи з вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу свої вимог.

Однак, позивачем не надано жодного доказу того, що нею понесені витрати в сумі 5000 грн. на оплату наданої правової допомоги, яка має бути відповідно до вимог п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України професійною правничою допомогою, як і докази того, що отримана правова допомога носила характер саме професійної правничої допомоги.

За таких обставин суд вважає вимоги ОСОБА_1 частково обґрунтованими та задовольняє їх частково.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до змісту ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судом встановлено, що позивачем понесенні витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,26 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Так, відповідно статті 141 ЦПК України, ОСОБА_1 на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір.

Керуючись ст.ст. 509, 526, 530, 533, 610, 612, 625, 629, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 141, 263 265, 282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса: м. Одеса, вул. Л.Толстого, 7, НОМЕР_1, виданий 05.10.2011 року Хаджибеївським ВМ Суворовського РВ м. Одеси) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_1) суму боргу за договорами позики у розмірі 69356 (шістдесят дев?ять тисяч триста п?ятдесят шість) гривень, та судові витрати у вигляді судового збору у сумі 890 (вісімсот девяносто) гривень.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів.

Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено та підписано 10 грудня 2018 року.

Суддя Л. М. Чернявська

04.12.2018