АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/253/18 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Коваленко І.П., Сащенка І.С.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 643/13545/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу Поляк Дмитро Васильович, Ліпінська Ілона Едуардівна, ОСОБА_8, про визнання правочинів недійсними та скасування державної реєстрації, з апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Московського районного суду міста Харкова від 28 серпня 2017 року (суддя Скотар А.Ю.), -

встановив:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 18 лютого 2011 року між ним та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 і ОСОБА_3 отримали в позику 34 800 доларів США та зобов'язалися повернути вказану суму у строк до 18 серпня 2011 року відповідно до графіку, встановленого п.1 договору. Того ж дня, у забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором, між сторонами було укладено договір іпотеки, предметами якого є нежитлові приміщення № 1, № 2 в будинку № АДРЕСА_2, а також земельна ділянка № НОМЕР_1, квартал 7, у садовому товаристві «50 років Жовтня», розташованому за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2016 року в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 18 лютого 2011 року у розмірі 7 376 705 грн. звернуто стягнення на вищевказані нежитлові приміщення шляхом застосування процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Посилаючись на те, що у порушення умов договору іпотеки та вимог ст. 9 Закону України «Про іпотеку» на підставі незаконно отриманого дублікату договору купівлі-продажу, 20 серпня 2013 року ОСОБА_3 відчужила земельну ділянку на користь ОСОБА_4, який 03 листопада 2015 року продав її ОСОБА_5, з урахуванням уточнених у червні 2017 року позовних вимог, ОСОБА_1 просив визнати недійсним виданий 18 січня 2013 року дублікат договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0588 га для ведення садівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (с/т «50 років Жовтня», ділянка № НОМЕР_1, квартал 7) від 12 грудня 2009 року, скасувати за ОСОБА_3 проведену 16 липня 2013 року державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнати недійсним укладений 20 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки та скасувати за ОСОБА_4 проведену 20 серпня 2013 року реєстрацію права власності, визнати недійсним укладений 03 листопада 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки та скасувати за ОСОБА_5 проведену 03 листопада 2015 державну реєстрацію права власності.

Представник ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 28 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування скарги зазначив, що оспорювані договори купівлі-продажу укладені відповідачами без згоди іпотекодержателя, а тому на підставі ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» є недійсними.

ОСОБА_10, який діяв в інтересах ОСОБА_5, у поданих до суду запереченнях посилався на те, що обтяження щодо спірної земельної ділянки були виключені з державних реєстрів на підставі постанови Господарського суду Харківської області від 20 липня 2011 року, вказане судове рішення не скасоване, а тому відсутні підстави для визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, слід дійти висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 18 лютого 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останні отримали у власність 34 800 доларів США та зобов'язались повернути вказану суму в строк до 18 серпня 2011 року (т.1 а.с. 7).

Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором, між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є належні ОСОБА_2 на праві власності нежитлові приміщення № 1 та 2, площею по 23,6 кв.м. кожне, в нежитловій будівлі літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_2, нежитлові приміщення № 1 та 1а в будівлі літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_2, а також належна ОСОБА_3 на праві власності земельна ділянка площею 0,0588 га для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_1 (с/т «50 років Жовтня», ділянка № НОМЕР_1, квартал 7) (т.1 а.с. 8-10).

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 і ОСОБА_3 взятих на себе за договором позики зобов'язань, заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 26 січня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 473 761 грн. 50 коп., проценти в сумі 125 562 грн. 59 коп., три проценти річних в сумі 40 648 грн. 73 коп., неустойку в сумі 473 761 грн. 50 коп. та 3 654 грн. судового збору. Вказане рішення набрало законної сили (т.1 а.с. 32-34).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_1 Визначено суму заборгованості боржників ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_11 перед стягувачем ОСОБА_1 за договором позики від 18 лютого 2011 року за період з 28 липня 2014 року по 19 червня 2015 року у розмірі 6 384 754 грн. 28 коп. В рахунок погашення заборгованості за договором позики, стягнутої заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2015 року у сумі 991 951 грн. 30 коп. та заборгованості в сумі 6 384 754 грн. 28 коп. звернуто стягнення на нежитлові приміщення № 1 та 2, площею по 23,6 кв.м. кожне, в нежитловій будівлі літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_2, і нежитлові приміщення № 1 та 1а в нежитловій будівлі літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_2, шляхом застосування визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу - надання іпотекодержателю ОСОБА_1 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю з наданням ОСОБА_1 всіх необхідних для цього прав (т.1 а.с. 38-46).

Встановлено також, що 20 серпня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купив земельну ділянку площею 0,0588 га для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_1 (с/т «50 років Жовтня», ділянка № НОМЕР_1, квартал 7), яку 03 листопада 2015 року за договором купівлі-продажу відчужив ОСОБА_5 (т.2 а.с. 92-93).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення договору купівлі-продажу від 20 серпня 2013 року запис про обтяження права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку з державних реєстрів було виключено на підставі постанови Господарського суду Харківської області від 20 липня 2011 року про визнання фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 банкрутом, вказане судове рішення скасовано не було, а тому відсутні підстави для визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

З такими висновками суду слід погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 10 ЦПК України в редакції, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваного рішення, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку», п. 7 укладеного 18 лютого 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Як убачається із матеріалів справи, постановою Господарського суду Харківської області від 20 липня 2011 року у справі № 5023/5853/11 фізичну особу - підприємця ОСОБА_3 було визнано банкрутом, щодо неї відкрито ліквідаційну процедуру і скасовано всі арешти, що накладені на майно боржника і інші обмеження щодо розпорядження майном боржника, встановлено строк для пред'явлення кредиторами вимог до боржника - 1 місяць з дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про визнання боржника банкрутом (т.3 а.с. 31-34).

На підставі вказаної постанови 20 серпня 2013 року запис про іпотеку спірної земельної ділянки у Державному реєстрі іпотек було погашено (т.1 а.с. 122-123).

Вказане рішення державного реєстратора позивачем не оскаржувалось, дії щодо погашення запису про іпотеку неправомірними не визнано.

Під час укладання 12 серпня 2013 року договору купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Ліпінською І.Е. було перевірено, що під забороною відчуження (арешту) згідно з Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, згідно з Витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка площею 0,0588 га для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_1 (с/т «50 років Жовтня», ділянка № НОМЕР_1, квартал 7)не перебувала (т.1 а.с. 90).

Оскільки постанову Господарського суду Харківської області, на підставі якої погашено запис про іпотеку, скасовано не було, дії державного реєстратора неправомірними не визнано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 28 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді І.П. Коваленко

І.С. Сащенко