КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1731/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року місто Київ

справа №757/30191/18-ц

Київський апеляційний судв складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Бортницької В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати сум,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2018 року позивач звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на її користь:

- заборгованість по заробітній платі, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 7953,93 грн.

- середній заробіток за період затримки з 06 травня 2017 року по 18 червень 2018 року у розмірі 59930,77 грн. та донарахувати його по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 08 липня 2016 року вона згідно наказу від 07 липня 2016 року №1/ОС була прийнята на посаду оператора електрозв'язку 1 класу у виробничий підрозділ «Донецька дистанція зв'язку» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Вказувала, що згідно наказу від 05 травня 2017 року вона звільнена за угодою сторін, однак на день звільнення їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 по 05 травня 2017 року та грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку. Виплачено їй було лише аванс у розмірі 1550 грн.

Зазначала, що у зв'язку з затримкою виплати заробітної плати роботодавець зобов'язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що суд першої інстанції не надав їй можливості надати відповідь на відзив, який вона не отримала, чим порушив її право передбачене ст.179 ЦПК України.

Вказувала, що посилання відповідача на висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року про форс-мажорні обставини є безпідставним, оскільки Торгово-промислова палата є недержавною, самоврядною організацією, яка не може припинити чи відмінити дію Законів України, у тому числі КЗпП України чи Конституції України прийнятих Верховною Радою України.

Зазначала, що ПАТ «Українська залізниця» у своєму відзиві визнає факт невиплати їй заробітної плати за період після 20 березня 2017 року внаслідок відсутності первинної документації, а відтак вона вважає, що факт невиплати їй заробітної плати за період з березня 2017 року по травень 2017 року є встановленим.

Вказувала, що нею в якості підтвердження обсягів нарахованої заробітної плати до суду були надані відповідні розрахунки по заробітній платі, які їй були надані у бухгалтерії підприємства і вони відповідають до ст.110 КЗпП України (не повинні містити штемпеля, підписів головного бухгалтера, керівника підприємства та печатки).

Посилалася на те, що наказ від 26 червня 2017 року №899 не містить жодного посилання на трудове законодавства, що є грубим порушенням ст.ст.47, 97, 116 КЗпП України.

Зазначала, що зупинення роботи викликане відсутністю організаційних або технічних умов необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами умов є простоєм згідно зі ст.34 КЗпП України, а розрахунки заробітної плати подані нею містять посилання саме про оплату простою підприємства.

Посилалася на те, що питання нарахування та виплати заробітної плати працівнику є обов'язком роботодавця, що також закріплено як невід'ємне конституційне право громадянина в ст.43 Конституції України.

Вказувала, що протягом 2016 - 2017 років відповідач сплачував заробітну плату належним чином фактично здійснюючи господарську діяльність на неконтрольованій території, хоча втрата контролю владою України над частиною території Донецької та Луганської областей відбулось ще у 2014 році.

Зазначала, що доводи про те, що відповідач фактично відсутній за фактичним місцем ведення діяльності та розташування офісу, зокрема у місті Донецьк є необґрунтованими, оскільки підприємство знаходилось у простої з березня 2017 року.

Відзиву на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 від відповідача ПАТ «Українська залізниця» до Київського апеляційного суду не надходило.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані позивачем документи не є належними доказами та виходив з того, що невиконання відповідачем обов'язків передбачених ст.ст.47, 83, 115, 116 КЗпП України відбулось не з вини ПАТ «Українська залізниця», а було викликано обставинами непереборної сили.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та копії трудової книжки позивача, наказом від 07 липня 2016 року №1/ОС позивач була прийнята на посаду оператора електрозв'язку 1 класу у виробничий підрозділ «Донецька дистанція зв'язку» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Наказом структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 05 травня 2017 року №74/ос позивач звільнена з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Згідно з ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст.117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовано відносини з приводу підстав звільнення від відповідальності за незаконність дій відносно працівника, на ці правовідносини поширюються положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Вказана правова позиція була висвітлена Верховним Судом України в постановах №6-2159цс15 від 11 листопада 2015 року та №6-364цс16 від 25 березня 2016 року.

На момент виникнення заборгованості відповідача перед позивачем місцезнаходження відповідача було за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68.

Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення визначає Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» .

Згідно зі ст.1 вказаного Закону період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року №405/2014.

Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення, антитерористичної операції є 14 квітня 2014 року. Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України Президентом України на сьогоднішній день не видавався.

Згідно з ч.3 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» наведеного Закону, закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 5 ст. 11 Закону «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено обов'язок Кабінету Міністрів України у десятиденний, строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. Остаточний перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, буде затверджено у десятиденний строк з дня закінчення антитерористичної операції (абз.3 п.5 ст.11 Закону № 1669-VIII).

Кабінетом Міністрів України 02 грудня 2015 року прийнято розпорядження №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

Згідно із статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Відповідно до наказу керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07 жовтня 2014 року №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецьку і Луганську області з 07 квітня 2014 року також визначено районами проведення антитерористичної операції.

У зв'язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об'єктів ПАТ «Укрзалізниця» розташованих, зокрема, у місті Донецьк, Ясинувата у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп'ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.

За цим фактом за заявою відповідача порушено кримінальне провадження №0000286 за ознаками ст.341 КК України.

Відповідно до Висновку торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у місті Донецьк.

У п.7 розділу VI вказаного висновку зазначено, що втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників, оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно з ст.ст.47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що невиконання відповідачем обов'язків передбачених ст.ст. 47, 83, 115 та 116 КЗпП України відбулось не з вини ПАТ «Українська залізниця», а були викликані обставинами непереборної сили, які встановлені висновком торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

Доводи апелянта про те, що посилання відповідача на висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року про форс-мажорні обставини є безпідставним, оскільки Торгово-промислова палата є недержавною, самоврядною організацією, яка не може припинити чи відмінити дію Законів України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», саме торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини.

Суд першої інстанції підставно послався на обставини встановлені висновком торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

Про необхідність врахування судами висновку торгово-промислової палати України зазначив і Верховний Суд України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-2159цс15.

Щодо доводів апелянта про те, що надані нею розрахунки по заробітній платі відповідають нормам ст.110 КЗпП України та з них вбачається, що позивачу з березня 2017 року нараховувалися заробітна плата, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач як на підтвердження своїх вимог надала розрахунки щодо розміру заборгованості по заробітній платі за березень, квітень, травень 2017 року.

Вимоги до форми довідки про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням визначена Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, який затверджений Постановою КМУ від 26 вересня 2001 року № 1266 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 червня 2015 року № 439).

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані розрахунки не є належним доказом, оскільки вони не містять штампу підприємства, дату, вихідний номер довідки, підпис керівника та/або головного бухгалтера.

Позивачем у суді першої інстанції не заявлялися клопотання про витребування доказів у порядку передбаченому ст.84 ЦПК України.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції було надано невірну оцінку доказам колегія суддів відхиляє, оскільки суд при ухваленні рішення відповідно до вимог ст.265 ЦПК України навів мотиви, з яких не взяв до уваги та відхилив докази, надані позивачем з урахуванням вимог ст.78 ЦПК України.

Інших належних доказів на підтвердження розміру заробітної плати (розрахункові листи, інформації з пенсійного фонду, податкової інспекції щодо розміру заробітної плати за спірний період) ОСОБА_1 не надала.

А відтак, у суду першої інстанції були відсутні належні докази, які могли б підтвердити розмір заробітної плати позивача за спірний період.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованість по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 7953,93 грн. та відсутність правових підстав для застосування ст.117 КЗпП України.

Щодо посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції вимоги ст.179 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 24 липня 2018 року направив на адресу позивача відзив на її апеляційну скаргу, виконавши вимоги п.2 ч.5 ст.178 ЦПК України. Отже, позивач мала можливість ознайомитися з ними та направити до суду відповідь на відзив, мала можливість знайомитися з матеріалами справи та документами, які містяться в ній, однак даним правом остання не скористалася.

Посилання апелянта на те, що наказ від 26 червня 2017 року №899 не містить жодного посилання на трудове законодавства, що є грубим порушенням ст.ст.47, 97, 116 КЗпП України, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять вказаного наказу та зазначений наказ не був предметом розгляду в суді першої інстанції.

Посилання позивача на те, що судом першої інстанції не було враховано, що протягом 2016 - 2017 років відповідач сплачував заробітну плату, хоча втрата контролю владою України над частиною території Донецької області відбулось, ще у 2014 році, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки проведення відповідачем виплати за вказаний час не є предметом спору.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: