Дата документу 10.12.2018 Справа № 336/835/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1141/18 Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В.
Є.У.№ 336/835/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадженняцивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів на утримання дитини.

В заяві зазначила, що рішенням Шевченківського районного суду від 24.05.2015 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у сумі 800 грн. щомісяця. На момент ухвалення судового рішення відповідач не мав стабільного доходу, у зв'язку з чим розмір утримання був визначений судом у твердій грошовій сумі. В теперішній час у зв'язку із змінами майнового стану відповідача, який працевлаштувався і отримує регулярний заробіток, позивач бажає впорядкувати отримання нею аліментів на утримання дитини шляхом стягнення з відповідача грошових коштів у частці від його заробітку (доходу). Крім того, майновий стан відповідача, як випливає з поданої ним як претендентом на посаду слідчого декларації до Єдиного державного реєстру декларацій, значно покращився і характеризується наявністю рухомого і нерухомого майна, в тому числі трьох земельних ділянок, корпоративних прав, а також грошових вкладів у сумі, що дорівнює 32 000 доларів США. У зв'язку з викладеним позивач просила, змінивши спосіб стягнення аліментів, визначити розмір частки від заробітку відповідача з відступом від мінімального розміру, який встановлений частиною 5 ст. 183 СК України, і стягувати аліменти в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) відповідача.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Змінено спосіб стягнення і розмір аліментів, що визначені рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.04.2015 року, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 800 грн. на ? частку заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення донькою повноліття.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу,в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, визначити розмір аліментів на ОСОБА_5 у вигляді 1/3 частки від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Позивачка зазначає, що суд порушив розумні строки розгляду справи, не врахував майновий стан відповідача, який має у власності три земельні ділянки, коштовний автомобіль, банківський рахунок на значну суму, отримав значний дохід від відчуження корпоративних прав, проте не зміг пояснити у суді джерела походження коштів на придбання цього майна. На думку позивачки, суд помилково не зазначив у рішенні про зміну розміру аліментів з дати пред'явлення позову, а не з дати набрання рішенням законної сили.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує, що рішення суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи. Доводи скарги про порушення відповідачем строку надання письмових заперечень і відповідних доказів є безпідставними. Під час розгляду справи судом першої інстанції він проходив службу в зоні проведення антитерористичної операції у м. Щастя, що знаходиться на першій лінії зони зіткнення, а тому не знав про відкриття провадження у справі. Ні копію позовної заяви, ні повістку про виклик до суду він не отримував, про позов дізнався у телефонному режимі від своєї малолітньої доньки ОСОБА_5. Відзив на позовну заяву направив суду своєчасно. Все задеклароване майно було в нього на час ухвалення першого судового рішення, його майновий стан, джерело походження коштів на придбання нерухомості були предметом перевірки НАЗК. На його утриманні знаходиться мати-інвалід, а також дружина ОСОБА_6, яка ніде не працює.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.04.2015 року з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання доньки в розмірі 800 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а також кошти на утримання матері дитини в сумі 300 грн. щомісяця до досягнення донькою трирічного віку (а. с. 6-9).

На виконання рішення суду відповідач щомісячно вносить на картковий рахунок позивачки по 1005 грн. (а.с.55-62).

Заборгованості зі сплати аліментів відповідач не має.

Обґрунтовуючи свої вимоги про зміну розміру аліментів, позивачка посилалася на те, що батько дитини працевлаштувався і має регулярний заробіток, відповідно до його декларації за 2016-2017 роки його майновий стан значно покращився, оскільки він набув у власність три земельні ділянки, має право користування коштовним автомобілем, отримав доход від відчуження корпоративних прав.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України (тут і далі - у редакції від 08 липня 2017 року, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно із частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до положень статей 183, 184 СК України суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі.

Таким чином, підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

У частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.

Таким чином, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.

Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України.

Суд першої інстанції правильно визначив, що наявні у справі докази, зокрема, копії декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданих відповідачем у 2016, 2017 р.р (а. с. 16-20, 71-80), свідчать про наявність у відповідача - платника аліментів постійного місця роботи та доходу - відповідач працевлаштувався до Національної поліції, що дає підстав для зміни способу стягнення аліментів із твердої грошової суми до ? частки від його доходу.

Усупереч вимог статей 12, 81 ЦК України позивач не довела обставини, передбачені статтею 192 СК України, - зміну майнового чи сімейного стану її та дитини, погіршення стану здоров'я дитини після ухвалення судового рішення, яким присуджено сплату аліментів, для визначення розміру стягнення у вигляді 1/3 частки всіх видів доходів відповідача.

Проте доведення саме вказаних обставин є підставою для перегляду визначеного судом розміру аліментів, у тому числі і шляхом зміни способу їх стягнення.

Доводи апеляційної скарги про те, що у власності відповідача є земельні ділянки, валютний рахунок, а також коштовний автомобіль, не є підставою для зміни судового рішення.

Як вбачається із декларації про доходи відповідача, все рухоме і нерухоме майно було наявне у нього до ухвалення першого судового рішення.

Оприлюднення ж відомостей про майновий стан в доступному для доступу джерелі, яким є декларація про доходи, у відсутність інформації про час набуття тих чи інших матеріальних благ не дає підстав для констатації покращення майнового стану.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправильно визначений час, з якого присуджені змінені аліменти, є також неспроможними.

Стягнення аліментів є триваючим способом захисту права. Вирішуючи питання про час, з якого належить присуджувати змінені аліменти, суд виходив із такого.

Відповідно до ст. 191 СК України, про застосування якої просить представник позивача (а. с. 93), аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Вказана норма спрямована на захист права стягувача аліментів, які є запорукою забезпечення утримання дитини.

На відміну від наведеного положення закону стаття 192 СК України такого припису не містить, що дає підстави зробити висновок про початок стягнення аліментів у зміненому розмірі від дня набрання рішенням законної сили.

Підтвердженням такого висновку суду є зміст роз'яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за змістом якого аліменти, у новому розмірі, визначеному у відповідності до ст. 192 СК України, сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

З огляду на викладене суд першої інстанції обгрунтовано визначив початком стягнення аліментів у зміненому розмірі з дня набрання рішенням законної сили, а не з дня пред'явлення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не застосована аналогія закону і не присуджено аліменти у новому розмірі з дня звернення до суду, як, на думку позивачки, випливає із змісту постанови Верховного Суду в справі № 489/4826/16-ц, є неспроможними, оскільки викладені в цій постанові Верховного Суду висновки стосуються застосування норм цивільного процесуального законодавства про підсудність справ, пов'язаних із стягненням аліментів, в частині права на звернення з позовом в цій категорії справ за правилами альтернативної підсудності.

Докази та обставини, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: