Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 334/4544/16

провадження № 61-43990св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Відділ по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06 березня 2018 року у складі судді Добрєва М. В. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 09 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Відділ по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про позбавлення батьківських прав. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що з 22 липня 2000 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 31 серпня 2011 року. 30 травня 2001 року у сторін народився син ОСОБА_4, який проживає з ним і перебуває на його повному утриманні. З вересня 2014 року відповідач виїхала з постійного місця проживання дитини і фактично мешкала у квартирі АДРЕСА_1. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 30 липня 2015 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на його користь на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менш 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 23 червня 2014 року і до повноліття дитини. З 28 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звільнилася з роботи у Дитячо-юнацькій спортивній шкоді № 5 і виїхала за межі України, стосунки з сином не підтримує, матеріально його не забезпечує, станом на 30 червня 2016 року має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 3 926 грн 94 коп., не виховує сина, не піклується про його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Поведінка відповідача свідчить про її свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків, шкодить інтересам сина, оскільки він не має можливості виїжджати на змагання та інші освітні і культурні заходи за межі України без письмової згоди матері. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06 березня 2018 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішення доведено до відома відділу реєстрації цивільного стану Дніпровського району міста Запоріжжя.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції врахував думку неповнолітнього сина ОСОБА_5 про позбавлення матері батьківських прав відносно нього, висновок судово-психологічної експертизи від 22 листопада 2017 року, яким підтверджено негативне ставлення ОСОБА_5 до матері, та висновок комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 29 червня 2017 року про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина і дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 09 серпня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06 березня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок місцевого суду про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5 є правильним, а рішення - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону. З вересня 2014 року відповідач самоусунулася від виховання сина, зокрема через відсутність взаєморозуміння з ним, і нічого не зробила для налагодження відносин. У кінці 2015 року ОСОБА_2 взагалі виїхала на постійне проживання за межі України. Син категорично наполягав на позбавленні його матері батьківських прав.

У вересні 2018 року представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 09 серпня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутність спілкування відповідача з сином викликана не небажанням ОСОБА_2 його виховувати, а об'єктивними факторами і психологічними проблемами дитини, яка викинула матір із власного життя, оскільки відповідач не бажала проживати однією сім'єю разом з чоловіком та батьком дитини. ОСОБА_2 регулярно сплачує аліменти і не має заборгованості. Розгляд справи місцевим судом 06 березня 2018 року проведено за відсутності відповідача та її представника, які не були належним чином повідомлені про судове засідання, що є порушенням норм процесуального права та обов'язковою підставою для скасування судового рішення. Переглядаючи справу, апеляційний суд не звернув уваги на вказані порушення.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що з 22 липня 2000 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 31 серпня 2011 року.

Сторони є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу син залишився проживати з батьком ОСОБА_1 в будинку по вулиці Котляревського, 24 у місті Запоріжжі. ОСОБА_2 виїхала з постійного місця проживання дитини та сином не опікується.

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 30 липня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менш 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 23 червня 2014 року і до повноліття дитини.

Відповідач не виконувала належним чином рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 30 липня 2015 року, у зв'язку з чим у неї утворилася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 3 926 грн 94 коп., яка була нею погашена під час розгляду цієї справи, що підтверджується довідкою Дніпровського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 03 лютого 2018 року № 1649.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Згідно зі статтею 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Статтею 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року передбачено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною.

14 червня 2017 року у відділі по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради неповнолітній ОСОБА_5 написав заяву про згоду з позовними вимогами батька, в якій висловив своє бажання позбавити матір батьківських прав відносно себе.

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 29 червня 2017 року, оформленим протоколом № 13/6, надано висновок про можливість позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з цим висновком неповнолітній ОСОБА_5 з вересня 2014 року проживає з батьком ОСОБА_1 Мати ОСОБА_2 виїхала з місця постійного проживання, сином не опікується, матеріальну допомогу на його утримання не надає. З 30 липня 2015 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менш 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 23 червня 2014 року і до повноліття дитини, які мати сплачує періодично. 10 жовтня 2016 року представнику ОСОБА_2 - адвокату ОСОБА_3 під підпис було надано відповідь за № 01-03/1286 щодо звернень ОСОБА_2 до відділу служби. Вказаним листом ОСОБА_2 було повідомлено про необхідність її явки до відділу служби у зв'язку з підготовкою порушеного ОСОБА_1 питання про позбавлення її батьківських прав для розгляду на комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району з метою подальшого надання висновку до суду. ОСОБА_2 до відділу служби не з'являлася, про зміну адвоката (представника) спеціалістів не повідомила, з неповнолітнім сином взаємовідносини не налагодила. 14 червня 2017 року у відділі по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради неповнолітній ОСОБА_5 написав заяву про згоду з позовними вимогами батька, бажає позбавити матір батьківських прав відносно себе. 28 червня 2017 року спеціалісти відділу запросили на засідання комісії з питань захисту прав дитини ОСОБА_1 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5 для вирішення питання по суті. Того ж дня спеціалісти відділу намагалися зв'язатися з ОСОБА_2 та її представниками, але на контакт ніхто не вийшов, до відділу служби представники або мати не звернулися.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Під час розгляду цієї справи представником відповідача було заявлено клопотання про призначення судово-психологічної експертизи стосовно неповнолітнього сина сторін.

Відповідно до частини першої статті 143 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

З метою всебічного та об'єктивного розгляду справи по суті, усунення всіх сумнівів, а також для остаточного з'ясування психоемоційного стану неповнолітнього сина сторін та його відношення до своїх батьків і бачення ним ситуації, що склалася в родині в цілому, ухвалою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 23 серпня 2017 року було призначено судово-психологічну експертизу.

Згідно з висновком судово-психологічної експертизи від 22 листопада 2017 року, складеним керівником кафедри психології Запорізького національного університету ОСОБА_6, рівень інтелектуального розвитку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідає нормі дітей даної вікової групи. Розкриваючи систему відносин ОСОБА_5 з кожним із батьків, він вважає свою сім'ю щасливою, але у структуру сімейних відносин включає тільки батька ОСОБА_1, до нього виявляє симпатію та емоційну прихильність. Матір ОСОБА_2 не вважає членом своєї родини та відчуває до неї неприязнь. Емоційне сприйняття ОСОБА_5 своєї матері ОСОБА_2 негативне та емоційно холодне, він вважає її «чужою». Емоційне сприйняття батька ідеалізовано, ОСОБА_5 його любить, цінить і бажає бути схожим на нього. ОСОБА_5 негативно відноситься до матері ОСОБА_2 і всіляко підкреслює, що вона йому «чужа» людина, до батька ОСОБА_1 відноситься позитивно з любов'ю. Сімейні відносини в сім'ї ОСОБА_1 є психотравмуючими для дитини і він обрав тактику психологічного захисту у вигляді витиску матері, йому так легше сприймати оточуючу дійсність. Порушень у процесі виховання з боку батька не виявлено. ОСОБА_5 сприймає виховательський стиль батька з позиції позитивного інтересу до нього, сприйняття його таким, яким він є, і вважає, що відносини між ними побудовані на довірі. Сумісне проживання з батьком, постійне спілкування з ним (спілкування, обговорення різних тем, не обов'язково теми матері), природній процес формування власної чоловічої ідентичності за образом батька та тривала відсутність участі матері у процесі виховання та розвитку дитини вплинули на формування відношення ОСОБА_5 до своєї матері ОСОБА_2 У ОСОБА_5 не виявлено ніяких інтелектуальних, особистих властивостей, які могли вплинути на об'єктивність його показань.

Як роз'яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У цій справі наявні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Тобто вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури.

Позбавлення судом ОСОБА_2 батьківських прав здійснено згідно із законом - вищенаведеним пунктом 2 частини першої статті 164 СК України.

Таке втручання здійснено для захисту емоційного здоров'я та моралі неповнолітньої дитини, тобто відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов'язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Як зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є втручанням у сімейне життя. Однак таке втручання в даному випадку було виправданим і пропорційним, оскільки цього нагально потребували інтереси дитини, матір якої не виявляла про неї материнського піклування. Така поведінка матері відносно своєї дитини дає підстави для обґрунтованих сумнівів у її спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов'язки і свідчить про ризик неналежного виховання дитини. Таким чином, втручання було необхідним у демократичному суспільстві і державні органи діяли в межах своєї дискреції.

Як суд першої інстанції, так і апеляційний суд належним чином дослідили наявні у справі докази і врахували сукупність усіх чинників і факторів, тому оскаржувані судові рішення відповідають нормам міжнародного права та практиці ЄСПЛ.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина, якому вже виповнилося 17 років, і який категорично наполягає на позбавленні матері батьківських прав, надав про це заяву органу опіки та піклування, відповідає інтересам дитини ОСОБА_5 і не суперечить інтересам відповідача ОСОБА_2 Відповідач як мати дитини фактично самоусунулася від виховання неповнолітнього сина через відсутність взаєморозуміння з ним, сплачуючи лише аліменти на його утримання на користь позивача.

Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що відсутність спілкування відповідача і дитини викликана не небажанням ОСОБА_2 виховувати сина, а об'єктивними факторами і психологічними проблемами дитини, не заслуговують на увагу, оскільки з кінця 2015 року відповідач виїхала за межі України, як мати не зробила нічого для того, щоб з вересня 2014 року налагодити відносини із сином, до органу соціального супроводу не зверталася та його послугами не користувалася, не ініціювала встановлення у позасудовому чи судовому порядку умов своєї участі у його вихованні.

Посилання у касаційні скарзі на те, що 06 березня 2018 року розгляд справи місцевим судом було проведено за відсутності відповідача та його представника, які не були належним чином повідомлені про судове засідання, що є порушенням норм процесуального права та обов'язковою підставою для скасування судового рішення, є безпідставними з огляду на таке.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

З матеріалів справи встановлено, що в судовому засіданні 05 березня 2018 року в суді першої інстанції був присутній представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 У цьому засіданні було постановлено ухвалу про оголошення перерви в розгляді справи до 06 березня 2018 року до 08 години 30 хвилин, що підтверджується протоколом судового засідання та технічним записом судового засідання. Адвокат ОСОБА_3 відмовився отримати у приміщенні суду судову повістку на 06 березня 2018 року, про що місцевим судом було складено відповідний акт.

Таким чином, представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи судом першої інстанції.

Неявка представника в судове засідання 06 березня 2018 року у зв'язку з тим, що він надав перевагу іншій справі в іншому суді в інтересах іншої особи не робить поважною причину неявки відповідача в судове засідання у цій справі та не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Разом з тим вказана справа перебувала на розгляді в суді першої інстанції з 01 серпня 2016 року і у відповідача та його представника було достатньо часу (понад 1 рік) для надання всіх пояснень і доказів, які сторона відповідача вважала за доцільне надати суду.

Крім того, представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 не був позбавлений можливості реалізувати надані йому законом процесуальні права під час розгляду справи апеляційним судом.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 09 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик