Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/13262/17
Номер провадження 22-ц/824/737/2018
Головуючий у суді першої інстанції А.М. Коренюк
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
05 листопада 2018 року місто Київ

Номер справи 753/13262/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Шкоріної О.І., Махлай Л.Д.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_6

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року ухвалене у складі судді Коренюк А.М. в приміщенні Дарницького районного суду м.Києва, відомості про час і дату складення повного рішення відсутні,-

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» про визнання неправомірними дій та скасування рішення щодо одностороннього підвищення відсоткової ставки за кредитним договором. В обґрунтування зазначив, що 25.04.2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ним було укладено кредитний договір № 014/4006/81/71173, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошті у сумі 213 000,00 доларів США на строк до 25 квітня 2019 року, зі сплатою відсотків та порушенням кредиту в строки та у порядку, визначеному кредитним договором. У забезпечення виконання зобов'язань 25.04.2008 року сторони уклали договір іпотеки. 07.04.2015 року була укладена додаткова угода до кредитного договору, відповідно до умов якої з 08.04.2015 року встановлено процентну ставку за користування кредитом у розмірі 17% річних. На виконання умов кредитного договору, а саме п.3.1 додаткової угоди від 07.04.2015 року ОСОБА_3 уклав договори страхування майна, строк страхування якого закінчився 26.05.2017 року, нові страхові угоди вступили в силу 27.05.2017 року. Банк прийняв рішення про підвищення процентної ставки за кредитним договором на 5% річних, тобто з 17% на 22%, про що позивач дізнався з інформаційної довідки. Вважає дії ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо підвищення відсоткової ставки за кредитним договором в односторонньому порядку неправомірними, а тому просить суд визнати такі дії банку неправомірними та зобов'язати відповідача здійснити коригуючу операцію щодо зниження відсотків за користування кредитом згідно письмово погоджених сторонами 17% річних шляхом надання відповідного протоколу засідання кредитного комітету відповідача про зменшення відсотків.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання неправомірними дій та скасування рішення щодо одностороннього підвищення відсоткової ставки за кредитним договором відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3, через свого представника ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутність позивача та його представника, чим грубо порушив право позивача на участь у судовому засіданні, обмеживши його права надати пояснення безпосередньо у суді. Суд помилково вважав, що позивачем було подано заяву про розгляд справи без участі позивача і його представника, оскільки позивачем було подано клопотання про проведення розгляду справи у режимі відеоконференції. Однак позивач не просив розглядати справу у його відсутність.

Вказав, що суд у рішенні обмежився констатацією умов договору не давши їм належну правову оцінку в контексті законодавства України. Суд помилково вважав, що банк своїми діями щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку не порушив прав позивача як споживача банківських послуг, такі дії банку є незаконними та такими, що суперечать нормам Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12.12.2008 року. Вважає, що оскільки укладення кредитного договору мало місце шляхом підписання відповідачем відповідної письмової заяви, то і заміна договору мала відбутися у такий же спосіб.

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а тому не може бути скасоване апеляційним судом з підстав зазначених у апеляційній скарзі позивача. Банк вказав, що ОСОБА_3 завідомо уклав договори страхуванні із непогодженою відповідачем страховою компанією, і у подальшому не звернувся до банку за підписанням нового графіку, а тому Банком було правомірно застосовано новий розрахований графік із врахуванням підвищеної процентної ставки з урахуванням попередньо погоджених сторонами умов додаткової угоди від 07.04.2015 року. Суд вірно вважав відсутніми підстави стверджувати, що відповідні дії Банку здійснено в односторонньому порядку без попереднього погодження із позичальником.

У судове засідання апеляційного суду сторони (їх представники) не з'явилися, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомлення про вручення поштових відправлень, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності сторін (їх представників) та скласти повну постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались судом 31.10.2018 року.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Суд вважав відсутніми докази порушення відповідачем прав позивача як споживача банківських послуг.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи та достеменно встановлено судом, 25 квітня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 014/4006/81/71173, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошті у розмірі 213 000,00 доларів США на строк до 25 квітня 2019 року, зі сплатою відсотків та порушенням кредиту в строки та в порядку, визначеному кредитним договором.

25 квітня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 014/4006/81/71173 укладено Іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець передав іпотекодержателю нерухоме майно - квартиру №307 за адресою: м. Київ, проспект Петра Григоренка, 28.

07 квітня 2015 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладена додаткова угода 014/4006/81/71177/81-1-0-00/18113 до кредитного договору №014/4006/81/71173, відповідно до умов якої з 08 квітня 2015 року встановлено процентну ставку за користування кредитом у розмірі 17% річних (п.1.1), проте за певних умов, визначених у додатковій угоді, яка складає невід'ємну частини договору.

Пунктом 3.1 додаткової угоди передбачено обов'язок позичальника здійснити на користь кредитора страхування майна та особисте страхування позичальника від нещасних випадків. Зокрема, сторони погодили, що зобов'язання позичальника щодо страхування вважатимуться виконаними належним чином за умови, що страховиком за відповідними договорами страхування є компанія, обрана позичальником самостійно з переліку страхових компаній, що відповідають вимогам кредитора. До укладення договорів страхування (продовження строку їх дії) позичальник зобов'язаний звернутись до кредитора для отримання інформації про перелік таких страхових компаній, звернувшись (в т.ч. письмово) до відділення кредитора або зателефонувавши до інформаційного центру кредитора, або ознайомившись із зазначеним переліком на сайті кредитора та забезпечити укладення договорів страхування (подовження їх дії) однією із них (п.3.2 угоди).

На виконання умов кредитного договору, а саме п 3.1 Додаткової угоди №014/4006/81/71177/81-1-0-00/18113 від 07.04.2015 року позивачем укладено договір страхування майна № 602-01051835 від 15 травня 2017 року, договір страхування від нещасних випадків № 201/19/16212 від 15.05.2017 року, договір страхування майна №602-01-1836 від 15.05.2017 року, договір страхування від нещасних випадків №602/19/16211 від 15.05.2017 року. Строк страхування закінчувався 26.05.2017 року.

Строк дії нових договорів починався з 27.05.2017 року.

Пунктами п.3.3.-3.4 додаткової угоди сторони погодили, що за порушення позичальником своїх зобов'язань, встановлених п.3.1-3.2 розмір процентної ставки підвищується на 500 базисних пунктів. При цьому, така зміна процентної ставки не потребує укладення додаткової угоди до кредитного договору. Позичальник зобов'язаний сплачувати проценти відповідно до нової процентної ставки, причому не пізніше 30 днів з моменту підвищення з'явитись до кредитора з метою підписання нового графіку. У випадку невиконання позичальником такого обов'язку, сторони домовились, що розрахований та підписаний кредитором самостійно новий графік вважається складеним належним чином та є підставою для визначення розміру зобов'язання позичальника за кредитним договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 вчасно уклав наступні договори страхування з урахуванням термінів закінчення дії попередніх, однак уклав їх зі страховою компанією ПрАТ «Київський страховий дім», яка не зазначена у переліку і не відноситься до перевірених та погоджених ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» страхових компаній (п.3.2 додаткової угоди), чим порушив вимоги п. 3.1 додаткової угоди.

Банк вважав, що позичальник не надав належного підтвердження виконання зобов'язання, що стало наслідком застосування ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до позичальника положення п.3.3 додаткової угоди до кредитного договору (порушення зобов'язань).

Як вбачається, позивач, посилаючись на нікчемність умови договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку, не звертався до відповідача із заявою про внесення змін до умов договору в цій частині або його розірвання, або визнання цього пункту договору недійсним.

Звернувшись до суду із даним позовом, позивач вважаючи умову договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку нікчемною просив суд визнати неправомірними дії банку щодо підвищення відсоткової ставки за кредитним договором до 22 % річних і зобов'язати Банк здійснити коригуючу операцію щодо зниження відсотків за користування кредитом згідно письмово погоджених сторонами 17% річних шляхом надання відповідного протоколу засідання кредитного комітету відповідача про зменшення відсотків.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України.

За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Колегія суддів з урахування зазначених вимог закону дійшла висновку, що позивач помилково вважав нікчемною умову договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку.

За змістом статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Зміна банком розміру фіксованої процентної ставки не є односторонньою та не суперечить вимогам ст. 1056-1 ЦК України, оскільки залежала від зміни обставин кредитного ризику (укладення позивальником договору страхування зі страховою компанією не погодженою і не перевіреною Банком) з урахуванням того, що у кредитному договорі сторони визначили та погодили обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка та її розмір.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

За частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

Укладаючи договір, сторони є вільними в його укладанні та визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину, має відповідати внутрішній волі сторін.

Як вбачається з матеріалів справи вимог щодо недійсності умов договору в частині права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку, або щодо вибору позичальником страхової компанії лише з компаній погоджених з кредитором, позивач у судовому порядку не заявляв, передбачені законом підстави для визнання зазначених положень договору нікчемними відсутні, а тому суд першої інстанції законно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки позбавлений можливості виходити за межі заявлених позовних вимог.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Висновок суду першої інстанції щодо відсутності доказів порушення відповідачем прав позивача як споживача банківських послуг повністю узгоджується із встановленими судом обставинами справи і наявними у матеріалах справи доказами, оскільки дії банку повністю узгоджуються з умовами кредитного договору та додатковими угодами до нього. Доказів, на підтвердження недійсності кредитного договору та додаткових угод до нього в будь-якій їх частині позивач суду першої інстанції не надав, не надано таких доказів і апеляційному суду.

Отже, твердження ОСОБА_3 про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про порушенням судом норм процесуального права щодо розгляду справи за відсутності позивача та його представника, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, з огляду на таке.

Згідно частини третьої статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина перша статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. У доктрині Європейського суду з прав людини та його практиці передбачено, зокрема, що особа повинна мати доступ до незалежного, неупередженого та компетентного суду.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частино 3 статті 43 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_6 02.04.2018 (отримано судом 04.04.2018) подав до суду клопотання, у якому, серед іншого, у пункті 4 прохальної частини просив суд у разі відмови у задоволенні клопотання про розгляд справи у режимі відеоконференції, розглядати справу без участі позивача та його представника на підставі наявних у матеріалах справи письмових доказів (а.с.56).

Зі змісту рішення вбачається, що судом було взято до уваги зазначене клопотання, з урахуванням п.4 прохальної частини якого, суд дійшов законного висновок про можливість розгляду справи за відсутності позивача та його представника, розгляд справи у режимі відеоконференції не проводився.

Відтак доводи ОСОБА_3 в цій частині повністю спростовуються наявним у матеріалах справи письмовим доказом, який було враховано судом.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення.

Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав вірну правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в :

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_6, без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 05 листопада 2018 року, вступна і резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались через неявку учасників справи та їх представників в судове засідання 31 жовтня 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

О.І.Шкоріна

Л.Д.Махлай