УХВАЛА

10.04.2018 року Провадження №2/425/13/18

Справа №425/2455/17

м. Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області у складі головуючого-судді Коваленка Д.С., секретар: Гайворонська І.В., за участю позивача за первісним позовом: ОСОБА_1, (він же відповідач за зустрічним позовом), відповідача за первісним позовом: ОСОБА_2 (вона ж позивач за зустрічним позовом), представника Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області: ОСОБА_3,

розглядаючи позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання малолітньої дитини та припинення стягнення аліментів, а також за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області про відібрання дитини і повернення за попереднім місцем проживання, разом із матір`ю,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 заявила клопотання про негайне постановлення рішення про відібрання її дитини, сина: ОСОБА_5 07 вересня 2016 року від ОСОБА_1 (позивача за первісним позовом) та повернення дитини їй, за попереднім місцем проживання, на підставі статті 162 Сімейного кодексу України.

Своє клопотання ОСОБА_4 мотивує тим, що з моменту народження ОСОБА_5, він проживав з матір`ю, про що між ним та ОСОБА_6 була досягнута згода, що підтверджується його письмовою згодою на реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1. Стосунків у неї з ОСОБА_6 взагалі не було, бо він її зґвалтував, але вона вирішила народжувати дитину. І оскільки у липні 2017 року ОСОБА_6 без її дозволу змінив місце проживання дитини, її слід негайно відібрати у нього і повернути їй.

ОСОБА_6 заперечував проти заявленого клопотання, вказував на те, що згоду він давав на те, щоби дитина мала право користування тим же жилим приміщенням, що й інші діти, а спору на той момент не було. Інші повідомлені обставини не правда.

Представник третьої особи вважав, що підстав для постановлення рішення про відібрання дитини у негайному порядку не має.

А суд, вирішуючи заявлене клопотання про негайне відібрання дитини, віком у 17 місяців, і повернення її за попереднім місцем проживання, на основі норм права, з урахуванням аргументів учасників справи, дійшов до такого висновку, виходячи при цьому із наступних мотивів.

Відповідно до положень частини 3 статті 51 Конституції України, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

А згідно з частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Гарантією захисту прав того з батьків, з яким проживає дитина, при порушенні іншим з батьків досягнутої згоди щодо місця проживання дитини, є унормоване державою у статті 162 Сімейного кодексу України право матері чи батька, з ким проживала дитина, на судовий захист її порушеного права іншим з батьків шляхом предявлення позову до останнього про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Зокрема, в силу положень частини 1 статті 162 Сімейного кодексу України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Отже, суд дійсно має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, але за наявності передбачених цієї нормою умов.

І, використовуючи метод системного тлумачення цієї норми права у взаємозвязку із положеннями частини 1 статті 160 Сімейного кодексу, а також метод „визначення правила поведінки від протилежного суд переконаний у тому, що для негайного постановлення судом рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, першим фактом, який повинен довести позивач, якщо спір з приводу місця проживання дитини виник між двома батьками, це наявність двох батьків у однієї дитини, яка не досягла 10 років; другий: наявність досягнутої між цими батьками згоди щодо місця проживання дитини з одним з них; третім фактом є реальне проживання дитини за цим місцем проживання до його зміни другим з батьків; четвертим фактом є зміна такого місця проживання другим з батьків, без згоди на це того з батьків, з ким проживала дитина.

При цьому не доведення перед судом одного з цих фактів, виключає можливість вирішення судом питання щодо постановлення рішення про негайне відібрання дитини та її повернення за попереднім місцем проживання дитини.

І якщо перший факт сторонами не оспорювався, і суд сприймає його як доведений ОСОБА_4, то другий факт залишається спірним, і кожен з батьків збирається доводи його перед судом, як підставу для задоволення вимог свого позову. Те саме стосується й інших фактів, але положення статей 209-246 глави „Розгляд справи по суті Цивільного процесуального кодексу України передбачають процедуру встановлення тих фактів, на які сторони посилаються, як на підставу для задоволення своїх вимог чи заперечень. І цей порядок передбачає встановлення фактів, на підставі доказів, які подаються сторонами, їх дослідження судом у нарадій кімнаті, і на цій підставі прийняття рішення, що неможливо зробити на стадії розгляду клопотань.

Тому суд вважає, що задоволення клопотання ОСОБА_4 про негайне постановлення рішення про відібрання дитини ОСОБА_5 та повернення його до покинутого місця проживання, задоволенню не підлягає.

Суд уважно поставився до того аргументу ОСОБА_4, який стосуються наявності письмової згоди ОСОБА_6 на визначення місця проживання ОСОБА_5 із матір`ю. Але суд не може погодитись із тим, що письмова згода ОСОБА_6 на реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1, є належним, достовірним та допустимим доказом цього. Оскільки зміст наданого нею доказу прямо вказує на те, що така згода була надана на реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 за конкретною адресою, а не з метою вирішення того з ким із батьків буде проживати дитина. А частина 1 статті 162 Сімейного кодексу України передбачає наявність згоди батьків про визначення місця проживання дитини не за конкретною адресою, а з одним з них.

Крім того доказів того, що за цією адресою, на момент народження дитини чи на момент надання такої згоди ОСОБА_6, позивач та відповідач дійсно вже не проживали, ОСОБА_4 не надано.

Інші ж аргументи ОСОБА_4 є підставою її позову, які суд не може оцінювати без розгляду справи по суті.

Отже, керуючись статтями 1-3,34,43,49,76-83,89,209-246,258-261,268,272,351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання ОСОБА_2, як позивача за зустрічним позовом, про негайне постановлення рішення про відібрання її дитини, сина: ОСОБА_5 07 вересня 2016 року від ОСОБА_1 (позивача за первісним позовом) та повернення дитини їй, за попереднім місцем проживання відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала, окремо від рішення суду, оскарженню не підлягає.

Суддя - Д.С. Коваленко