провадження №2/243/2046/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 липня 2018 року Слов?янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.
Секретаря судового засідання Міхєй В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №7 м. Слов'янська, цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1
до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2
за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради
вимоги позивача: про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
1. У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона є власником 19/24 часток домоволодіння АДРЕСА_4, на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 2017 року, до 2017 року власником будинку був її чоловік.
В належній їй частці домоволодіння зареєстрована її донька - ОСОБА_2 та онуки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які з 2014 року у вказаному домоволодінні не проживають. Під час бойових дій вони виїхали з будинку та не повертались, фактичне їх місцезнаходження не відомо.
Вказала, що вона не має можливості самотужки сплачувати комунальні платежі, є хворою людиною, а за призначення субсидії вона не може звернутися у зв'язку з тим, що окрім неї у будинку зареєстровані відповідачі, які вже чотири роки не приживають у ньому, та витрат на утримання будинку не несуть.
Просить суд визнати такими, що втратили право користування житловим будинком, а саме будинком АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.
2. Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві,просила задовольнити позовну заяву.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
3. Відповідач ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином (а.с.26,27). Оскільки відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.
4. Представник третьої особи: Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування, при винесенні рішення просили врахувати висновок Органу опіки та піклування, позовні вимоги в частині визнання малолітніх дітей втративши ми право користування житловим приміщення - не підтримали (а.с.24).
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
5. Ухвалою суду від 03.07.2018 року по справі проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.22).
6. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
6. В судовому засіданні встановлено, що 19/24 часток житлового будинку АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.09.2017 року, який посвідчено державним нотаріусом Першої слов'янської державної нотаріальної контори Причепою В.Р., зареєстровано у реєстрі за № 1-584 (а.с.11).
Інші 5/24 часток житлового будинку АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20.07.2005 року, який посвідчено державним нотаріусом Першої слов'янської державної нотаріальної контори Причепою В.Р., зареєстровано у реєстрі за № 1-2892 (а.с.28).
7. З довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14.05.2018 року слідує, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3. Разом із нею за вказаною адресою зареєстровані: окучка ОСОБА_3, онук ОСОБА_4, та донька ОСОБА_2 (а.с.15).
8. Відповідно до акту про фактичне проживання № 228 від 10.05.2018 року, виданого керівником комітету мікрорайону «Словважмаш», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3, однак фактично за вказаною адресою не мешкають з червня 2014 року по теперішній час (а.с.16).
V. Оцінка Суду.
9. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
10. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" використовує також практику Європейського суду як джерело права.
11. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
12. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").
13. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.
При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).
14. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
15. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
16. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
17. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України).
18. Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.
19. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України).
20. Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
21. Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
22. Крім того, у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомила що, ОСОБА_2 разом із дітьми мешкала у будинку АДРЕСА_4 до 2014 року, однак потім виїхала разом із дітьми, додала, що речі відповідачів у будинку відсутні, вони не сплачують комунальні послуги, та ОСОБА_1 не чинить перешкод у користуванні власністю.
23. Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні повідомила, що відповідачів знає добре, їй відомо, що вони виїхали з будинку у 2014 році, речі забрали із собою. Позивач ніколи не чинила їм перешкоди у користуванні будинком, додала, що відповідачі комунальні послуги не сплачують.
24. Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 надала акт про фактичне проживання № 228 від 10.05.2018 року, виданого керівником комітету мікрорайону «Словважмаш», та з якого слідує, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3, однак фактично за вказаною адресою не мешкають з червня 2014 року по теперішній час (а.с.16).
24. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сім'ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, ОСОБА_2 у спірному будинку не мешкає, тому наявні підстави для визнання ОСОБА_2 такою що втратила право користування житловим приміщенням.
24. Вирішуючи питання стосовно визнання неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного.
Так, відповідно до вимог ч.2,3 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмедень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна.
Суд критично відноситься до висновку органу опіки та піклування Слов'янської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення від 02.07.2018 року, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає, що недоцільно визнавати особою такою, що втратила право користування жилим приміщенням неповнолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та зняття їх з реєстраційного обліку, у зв'язку з наступним.
За ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
В судовому засіданні позивач зазначив, що місце мешкання дітей було визначено з матір'ю.
Оскільки суд дійшов до висновку, що матір неповнолітніх дітей ОСОБА_2, втратила право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_6 а ОСОБА_3 та ОСОБА_4, є дітьми позивача позивача, залишили постійне місце проживання разом з матір'ю, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, слід також визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_5.
25. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
25. Позивач, відповідно до позову не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати по справі.
Керуючись ст.ст. 319, 386, 391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12,13,259,263-265,268,280 ЦПК України, Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_7
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - до Апеляційного суду Донецької області через Слов'янський міськрайонний суд Донецької області.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Суддя Слов'янського
міськрайонного суду Л.Є. Мірошниченко