Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 367/3076/15-ц

провадження № 61-18860св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фордон Есет Менеджмент», що діє в інтересах та за рахунок пайового закритого не диверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Ірпінська інвестиційна група»,

відповідачі: ОСОБА_4, приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Коцюрби О. П., Сержанюка А. С.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фордон Есет Менеджмент», що діє в інтересах та за рахунок пайового закритого не диверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Ірпінська інвестиційна група», (далі - ТОВ «Фордон Есет Менеджмент») звернулося з позовом до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, який в подальшому уточнювало.

Позовна заява мотивна тим, що 25 березня 2014 року ТОВ «Фордон Есет Менеджмент» в особі ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності, та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в м. Ірпені Київської області. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 167.

Згідно з пунктом 2 зазначеного договору відповідач до моменту підписання договору вніс в безготівковій формі на рахунок позивача № НОМЕР_1, відкритий в АБ «Укргазбанк», всю вартість квартири 399 200,00 грн. Однак вказана обставина не відповідала дійсності, оскільки оплату вартості квартири ОСОБА_4 не здійснила.

Позивач стверджував, що фактично його представник ОСОБА_7 за попередньою домовленістю з покупцем ОСОБА_4 з метою незаконного заволодіння квартирою уклали договір, згідно з умовами якого до відповідача перейшло право власності на квартиру, а продавець ТОВ «Фордон Есет Менеджмент» коштів з продажу цієї квартири не отримав. Тобто представник ТОВ «Фордон Есет Менеджмент» ОСОБА_7 та ОСОБА_4 розуміли природу спірного договору купівлі-продажу, зокрема, його оплатність, але у зв'язку з існуванням їх зловмисної домовленості свідомо допустили укладення незаконного правочину, що не відповідає внутрішній волі довірителя та вчинений з метою завдання йому шкоди.

На думку позивача, про існування зловмисної домовленості також свідчить пункт 5 спірного договору, згідно з яким представник ТОВ «Фордон Есет Менеджмент» підтвердив факт повного розрахунку за продану квартиру та факт відсутності претензій грошового характеру до покупця.

У зв'язку з наведеним позивач стверджував, що укладений його представником та ОСОБА_4 договір свідомо був направлений на перехід до покупця права власності на квартиру без настання одного з основних наслідків купівлі-продажу, а саме здійснення розрахунку за придбаний товар, що відповідно до положень статей 215, 232 ЦК України є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Крім того, у позовній заяві зазначено, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири, що була предметом спірного договору купівлі-продажу, є ОСОБА_4, проте у зв'язку з недійсністю правочину, на підставі якого вона набула право власності на цю квартиру, в позивача існує право на відновлення в зазначеному реєстрі запису про те, що власником цього майна є ТОВ «Фордон Есет Менеджмент», та скасування на підставі рішення суду запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4

На підставі викладеного, після уточнення позовних вимог, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в м. Ірпені Київської області від 25 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 167, що укладений між ТОВ «Фордон Есет Менеджмент» в особі представника ОСОБА_7 та ОСОБА_4, а також скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію та рішення про державну реєстрацію прав на зазначену квартиру за ОСОБА_4, а також інші записи, що виникли у зв'язку з укладенням згаданого договору купівлі-продажу.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили, що укладення оспорюваного правочину не було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, - сплату продавцю суми вартості квартири, а також обставин, які б свідчили про укладення ОСОБА_4 згаданого правочину за зловмисною домовленістю з представником позивача з метою незаконного заволодіння спірною квартирою.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Фордон Есет Менеджмент» задоволено частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 липня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 25 березня 2014 року між ТОВ «Фордон Есет Менеджмент» та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 167.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалюючи нове рішення в частині позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, апеляційний суд виходив з того, що на рахунок ТОВ «Фордон Есет Менеджмент» кошти в сумі 399 200,00 грн чи в близькій за розміром сумі) в якості оплати вартості квартири, придбаної за оспорюваним правочином, не надходили, що свідчить про відсутність у підписантів зазначеного правочину наміру на досягнення основного наслідку для продавця за договором купівлі-продажу, а саме проведення розрахунку за проданий товар, та відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним.

З приводу позовних вимог про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_4 на квартиру, що є предметом спірного правочину, у рішенні зазначено, що суд не вправі втручатися в повноваження та діяльність суб'єктів владних повноважень, в даному випадку органів Міністерства юстиції України,які уповноважені вирішувати зазначені питання.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи не встановлено обставини попередньої домовленості представника позивача ОСОБА_7 з ОСОБА_4 про незаконне безвідплатне заволодіння квартирою, зазначена обставина жодними доказами не підтверджена. Зазначене також не встановлено в рамках кримінальної справи.

У касаційній скарзі також зазначено, що висновки апеляційного суду про те, що відповідач не виконала зобов'язання з оплати вартості придбаної квартири є помилковими, оскільки факт повного розрахунку за оспорюваним договором купівлі-продажу підтверджено пунктом 5 цього договору.

Крім того, вказано, що з моменту підписання оспорюваного правочину та пред'явлення ТОВ «Фордон Есет Менеджмент» позову про визнання недійсним цього правочину пройшов 1 рік та 7 місяців, протягом яких позивач не мав жодних претензій грошового характеру до відповідача, будь-яких повідомлень про заборгованість, а також вимог про її повернення не направляв.

Водночас ОСОБА_4 посилалася на те, що висновки апеляційного суду про несплату нею вартості придбаної квартири ґрунтуються на недопустимих доказах, оскільки довідка від 07 травня 2015 року № 79 про те, що від ОСОБА_4 на рахунок ТОВ «Фордон Есет Менеджмент» кошти не надходили, видана позивачем, а виписки з банківського рахунка позивача охоплюють невеликий проміжок часу.

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 25 березня 2014 року ТОВ «Фордон Есет Менеджмент», що діє в інтересах та за рахунок Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Ірпінська інвестиційна група», в особі ОСОБА_7 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу квартири, згідно з умовами якого продавець продав, а покупець купив цілу квартиру за АДРЕСА_3. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Іріпінського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 167.

Пунктом 3 зазначеного договору передбачено, що продаж вчинено за 399 200,00 грн, які продавець отримав від покупця повністю в безготівковій формі на рахунок № НОМЕР_1, відкритий в АБ «Укргазбанк» до підписання цього договору.

Згідно з пунктом 5 договору купівлі-продажу квартири представник продавця своїм підписом на даному договорі підтверджує факт повного розрахунку з ним за продану квартиру та відсутність щодо покупця претензій грошового характеру.

Згідно з довідкою Лівобережного відділення № 53 АБ «Укргазбанк» від 25 листопада 2015 року № 353/07-1-2905 на поточний рахунок ТОВ «Фордон Есет Менеджмент» (), № НОМЕР_1 в національній валюті України за період з 01 до 31 березня 2014 року грошові кошти в сумі 399 200,0 гривень як оплата відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири від 25 березня 2014 року від ОСОБА_4 не надходили.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з'ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як уже зазначалося за умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу квартири від 25 березня 2014 року ТОВ «Фордон Есет Менеджмент» продав, а ОСОБА_4 придбала квартиру № 54 у будинку АДРЕСА_1, і такий продаж за домовленістю сторін вчинено за 399 200,00 грн, які продавець отримав від покупця повністю в безготівковій формі до підписання цього договору.

Під час укладення згаданого правочину від імені ТОВ «Фордон Есет Менеджмент» діяла уповноважена особа ОСОБА_7, повноваження якого були підтверджені довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міхірьовою О. А. 26 вересня 2013 року та зареєстрованою в реєстрі нотаріальних дій за № 2138.

Як на підставу визнання недійсним оспорюваного правочину ТОВ «Фордон Есет Менеджмент» посилалося на те, що ОСОБА_4 не сплатила вартості придбаної неї квартири.

За змістом статей 203, 215 ЦК України виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків.

Суд першої інстанції врахував положення статей 203, 215 ЦК України, наведені обставини справи, підстави звернення ТОВ «Фордон Есет Менеджмент» з позовом та, встановивши відсутність обставин, які б свідчили про те, що укладення оспорюваного правочину не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно установив обставини, що мають значення для справи, визначився з характером спірних правовідносин та правильно застосував норми матеріального права при вирішенні спору.

Водночас апеляційний суд, дійшовши передчасного та помилкового висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного правочину.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому на підставі статті 413 ЦПК України його необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року скасувати.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 липня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик