Справа № 466/5373/17 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/783/7187/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

за участю: секретаря Цапа П.М.,

ОСОБА_3 і адвоката ОСОБА_4 представників позивача ОСОБА_5;

адвоката ОСОБА_6 - представника відповідача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6, представника ОСОБА_7, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 і ОСОБА_7, в кінцевій редакції позовних вимог якого просив стягнути солідарно з відповідачів 848 938 грн., як суму викупу земельної ділянки площею 0,712 га по вул. Львівській, 27 в с.м.т. Брюховичі м. Львова, яка забудована відповідачами за Договором суперфіцію.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що позивачу на підставі Державного акту на право приватної власності на землю належить земельна ділянка площею 0,712 га по вул. Львівській в с.м.т. Брюховичі м. Львова (в подальшому «спірна земельна ділянка»).

13.11.2010 року між позивачем та відповідачами було укладено Договір суперфіцію (користування земельною ділянкою для забудови багатоповерхового будинку), за яким в рахунок плати за користування земельною ділянкою відповідачі зобов'язались передати йому у власність двохкімнатну квартиру та виплатити 36 000 доларів США. Термін дії договору сплив 13.11.2011 року. На земельній ділянці відповідачі збудували багатоповерховий будинок, квартири в якому передані у приватну власність інвесторів. Добровільно домовитись з відповідачами про припинення користування земельною ділянкою не вдається. Оскільки вартість збудованого житлового будинку перевищує вартість земельної ділянки, то його знесення є недоцільним, а повернення ділянки у попередній стан не є можливим, а тому позивач вважає, що відповідачі повинні викупити в нього спірну земельну ділянку за 848 938 грн. (а.с. 1, 52).

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 848 938 грн. суми за викуп земельної ділянки пл. 0,712 га. в м. Львові с.м.т. Брюховичі, вул. Львівська, 27, та 6 900 грн. за надання правової допомоги, а разом стягнуто 855 838 /вісімсот п'ятдесят п'ять тисяч вісімсот тридцять вісім / грн.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 86-88).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2017 року заяву представника відповідача ОСОБА_7 про перегляд вище згаданого заочного рішення залишено без задоволення (а.с. 92-94, 100) і представник ОСОБА_7 оскаржив це рішення в загальному порядку.

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на порушення норм матеріального права.

Вважає, що твердження позивача про те, що відповідачі не сплатили коштів за користування земельною ділянкою, спростовується пунктом 4.1 Договору, в якому передбачено плату за користування та забудову земельної ділянки, та рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20.01.2015 року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_8 і ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 грошову суму еквівалентну 36 000 доларів США, а саме 567 720 грн.

Звертає увагу на те, що позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, зазначив статтю 417 ЦК України, однак вважає, що згадана норма може бути застосованою виключно до власника будівлі, але відповідачі не є власниками багатоквартирного будинку, який побудовано на земельній ділянці, яка є предметом Договору, і вважає, що суд відповідно до зазначеної норми не вправі стягувати кошти з землекористувача (а.с. 104-106).

Відповідач ОСОБА_8, будучи двічі належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду справи (а.с. 124, 132), в судове засідання не зявився і про причини такої неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представників позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 ст. 82 ЦПК України що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Аналогічні за змістом норми містяться у статтях 10, 60, 61 (ч.1) ЦПК України в редакції, яка була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення оскаржуваного рішення.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається сторонами спору, що 13 листопада 2010 року між позивачем (з однієї сторони) та відповідачами (з другої сторони) було укладено Договір суперфіцію, згідно якого позивач надав, а відповідачі прийняли в строкове платне користування спірну земельну ділянку для будівництва та експлуатації на ній будинку і господарських споруд: у відповідності до п.3.1 даного Договору - строком на 1 рік з моменту його підписання.

За змістом п.3.3 Договору, відповідачі продовжують користуватися земельною ділянкою, яка є предметом цього договору, і після закінчення терміну дії Договору і Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, якщо ОСОБА_5 за 30 календарних днів до закінчення терміну дії Договору не повідомить письмово відповідачів про закінчення договірних відносин.

А за змістом пункту 4.1 Договору, в рахунок оплати за користування земельною ділянкою відповідачі взяли на себе зобовязання передати позивачу житлову квартиру та окремо здійснити доплату в розмірі 285 000 грн., що еквівалентно 36 000 доларів США (а.с. 2-5).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20.01.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22.05.2015 року, встановлено, що передбачені вищезгаданим пунктом 4.1 Договору зобовязання відповідачі виконали лише частково, а саме: передали позивачу житлову квартиру, однак кошти в еквіваленті 36 000 доларів США, обумовлені Договором, позивачу не сплатили і такі за позовом ОСОБА_5 були стягнутими з відповідачів згаданими судовими рішеннями (а.с. 9-12).

11.10.2011 року позивач попередив відповідачів про закінчення між ними через місяць договірних відносин відповідно до п.3.3 Договору суперфіцію (а.с. 8): даний факт апелянтом не оспорюється та визнається.

Так само, як не оспорюється та визнається апелянтом той факт, що на спірній земельній ділянці було збудовано багатоквартирний житловий будинок, замовниками будівництва якого були саме відповідачі, які після отримання ними письмового попередження про закінчення договірних відносин та закінчення однорічного строку користування спірною земельною ділянкою її позивачу не повернули.

У відповідності до статті 876 ЦК України, саме замовник і є власником обєкта будівництва або результату інших будівельних робіт, якщо інше не передбачено договором.

Доказів про наявність винятку з вище згаданого правила, передбаченого ст. 876 ЦК України, відповідачами до суду подано не було.

За змістом частини 3 ст. 417 ЦК України, знесення житлових будинків, що розміщені на спірній земельній ділянці, прямо заборонено законом, а тому спірна земельна ділянка повністю є втраченою для позивача, як обєкт права власності.

Відтак, у відповідності до частини 3 ст. 417 ЦК України, позивач (як власник спірної земельної ділянки) набув право на звернення до суду з позовом до відповідачів про стягнення з них суми коштів в якості викупу у нього цієї земельної ділянки, як з замовників будівництва (а значить - і власників) житлового будинку на ній, і такий спосіб захисту позивачем своїх прав та інтересів не суперечить закону (ч.2 ст. 5 ЦПК України).

З урахуванням вище наведеного доводи апелянта стосовно того, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20.01.2015 року вже стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_8 і ОСОБА_7 на користь позивача ОСОБА_5 грошову суму еквівалентну 36 000 доларів США (а саме 567 720 грн.), до уваги прийматися не можуть, оскільки правова природа згаданих коштів і коштів, які є предметом позовних вимог по даній справі, є різною: еквівалент 36 000 доларів США як оплата за користування спірною земельною ділянкою, а предметом позовних вимог по даній справі є кошти в якості викупу цієї земельної ділянки у її власника.

Так само, як не можуть прийматися до уваги доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідачі не є власниками житлового будинку, який збудовано на спірній земельній ділянці, а тому відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 417 ЦК України, оскільки відповідачами (як особами, саме яким і була переданою в строкове платне користування спірна земельна ділянка) не подано до суду доказів того, що на спірні правовідносини не поширюється правова норма, встановлена статтею 876 ЦК України.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, представника ОСОБА_7, залишити без задоволення, а заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2017 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 23 квітня 2018 року.

Головуючий

Судді: