Дата документу 04.12.2018 Справа № 320/7229/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/7229/15 Головуючий у 1 інстанції: Міщенко Т.М.
Провадження № 22-ц/807/244/18 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 липня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_4, Товариство з обмеженою відповідальністю «Золота осінь», Управління з розвитку підприємництва, промисловості та захисту прав споживачів виконкому Мелітопольської міської ради, про визнання кредитного договору недійсним; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_3, про визнання поруки припиненою,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2015 року ПАТ «ОТП Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 24 квітня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № СМ-SME200/085/2007, за умовами якого банк здійснив видачу кредитних коштів відповідачу в сумі 150 000 доларів США шляхом їх безготівкового переказу на поточний рахунок позичальника. Датою остаточного повернення кредиту є 24 квітня 2017 року.

Згідно з п. 3 Частини 1 кредитного договору проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі плаваючої процентної ставки, що становить 4,7% річних та Fidr (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщений в банку на строк в 366 днів).

В якості забезпечення наданого кредиту між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № SR-CME200/085/2007/1 від 18.03.2014 року, згідно з яким останній зобов'язався відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобов'язання позичальником за кредитним договором у повному обсязі таких зобов'язань.

Станом на 24.04.2015 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 58 968,11 доларів США (що за офіційним курсом НБУ складає 1 329 270,51 грн.), яка складається з: 56 554,05 доларів США - сума заборгованості за тілом кредиту (що за офіційним курсом НБУ складає 1 274 852,31 грн.); сума заборгованості за відсотками - 2414,06 доларів США (що за офіційним курсом НБУ складає 54 418,20 грн.).

На підставі зазначеного просило стягнути солідарно з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк» в особі Регіонального відділення АТ «ОТП БАНК» в м. Запоріжжя суму заборгованості за кредитним договором № СМ-SME200/085/2007 від 24.04.2007 року в сумі 58 968,11 доларів США.

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом, який протягом розгляду справи уточнювала, до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_4, ТОВ «Золота осінь», Управління з розвитку підприємництва, промисловості та захисту прав споживачів виконкому Мелітопольської міської ради, про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування зазначила, що між нею та банком укладено кредитний договір від 24.04.2007 року, за яким банк зобов'язався надати їй кредит у розмірі 150 000 доларів США з датою остаточного його повернення - 24 квітня 2017 року. Цільове використання кредиту визначено як ремонт, реконструкція комерційної нерухомості.

За договором сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого відсотка плюс Fidr. Фіксований відсоток складав 4,7% річних і є незмінним на весь строк дії кредитного договору. Відповідно до п. 4 Частини 1 Договору повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати Позичальником платежів, що зменшуються.

В порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» пунктом 1.3 договору визначені умови, за якими позичальник отримує кредитні кошти: обов'язкове укладення позичальником договорів страхування предмету іпотеки, договору страхування фінансового ризику, відкриття поточного рахунку у банку, сплати комісії банку, визначену в договорі.

Вважала, що банком при укладенні кредитного договору встановлювались дискримінаційні умови кредитування, вимагалось надання інформації та укладення додаткових договорів, що не передбачені законом та збільшують реальні витрати позичальника по кредитному договору. Умови зміни банком процентної ставки за користування кредитом здійснюється самостійно, без посилання на будь-які об'єктивні підстави для такої зміни та навіть без обов'язкового повідомлення позичальника про таку зміну. Всупереч принципу добросовісності є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Всупереч вимогам Закону договором встановлено приховані платежі, текст договору здійснений таким чином, що утруднює розуміння для споживача кредитних послуг, кредитний договір було укладено під впливом обману.

В порушення вимог п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168, умовами договору передбачена комісія банку за оформлення справи з відкриття кредитного рахунку в розмірі 1% від розміру кредиту.

Крім того посилалась на відсутність необхідної ліцензія на здійснення валютних операцій, що відповідно свідчить про недійсність кредитного договору, як такого, що суперечить законодавству.

На підставі зазначеного просила визнати недійсним кредитний договору від 24.04.2007 року № СМ-SME200/085/2007 зі змінами та доповненнями, внесеними відповідно до додаткового договору № 1 від 19.01.2009 року, додаткового договору № 2 від 18.03.2014 року, додаткового договору № 3 від 29.09.2014 року, укладених між нею та ПАТ «ОТП Банк».

В травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_3, про визнання поруки припиненою.

В обґрунтування вимог зазначив, що між ним та банком 24.04.2007 року укладено договір поруки в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3, за умовами якого поручитель зобов'язаний відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором в повному обсязі таких зобов'язань, поручитель та боржник згідно умов договору відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

В договорі поруки відсутня письмова згода поручителя відповідати за виконання кредитних зобов'язань позичальника у разі зміни процентної ставки по кредиту, якою буде збільшено обсяг зобов'язань поручителя.

Кредитор не направляв поручителю повідомлень про зміну (збільшення) процентної ставки за користування кредитом чи про зміну інших істотних умов кредитного договору.

В подальшому між банком та позичальником були укладені додаткові договори, за якими було збільшено кредитні зобов'язання, додано до кредитних зобов'язань позичальника сплату за зміну умов фінансування, надано банку право самостійно збільшувати фіксовану частину процентної ставки по кредиту без попереднього погодження з позичальником та/або поручителем, без зміни графіку платежів, що в позбавляє можливості розраховувати кредитні зобов'язання по кредитному договору. Його не було поінформовано про зміну умов кредитного договору і збільшення обсягу його зобов'язань.

Вважав, що порука за договором від 24.04.2007 року є припиненою з моменту укладення додаткового договору № 1 від 19 січня 2009 року до кредитного договору.

На підставі зазначеного простив визнати припиненою з 19 січня 2009 року поруку, встановлену відповідно до договору поруки №SR-SME200/085/2007/1 від 24.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В. та зареєстрованого в реєстрі з № 2054 у зв'язку зі збільшенням обсягу кредитних зобов'язань.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 липня 2018 року в позові ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № СМ-SMЕ200/085/2007 від 24.04.2007 року відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ «ОТП Банк» задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір № СМ-SMЕ200/085/2007 від 24.04.2007 року зі змінами та доповненнями, внесеними відповідно до додаткового договору № 1 від 19.01.2009 року, додаткового договору № 2 від 18.03.2014 року, додаткового договору № 3 від 29.09.2014 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання поруки припиненою задоволено.

Визнано припиненою з 19 січня 2009 року поруку, встановлену відповідно до договору поруки №SR-SME200/085/2007/1, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В. 24 квітня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2054.

Стягнуто з ПАТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_3 487 грн. 20 коп. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору.

Стягнуто з ПАТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_4 551 грн. 21 коп. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «ОТП Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на надання належних доказів на підтвердження наявності заборгованості, відсутність доказів на підтвердження сплати відповідачами заборгованості, невірне застосування норм Закону України «Про захист прав споживачів», пред'явлення зустрічних позовів з метою ухилення від виконання зобов'язань, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову ПАТ «ОТП Банк», відмовити в задоволенні зустрічних позовів відповідачів.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

За приписами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.04.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № CM-SME200/085/2007 (далі - кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредитні кошти в сумі 150 000 доларів США на строк до 24 квітня 2017 року (т. 1, а.с.13-25).

Пунктом 2 Частини №1 кредитного договору передбачено, що цільове використання кредиту - на ремонт, реконструкцію комерційної нерухомості (т.1, а.с.13).

За нецільове використання Кредиту Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 25 % від суми грошових коштів, які використані не за цільовим призначенням (Підпункт 4.1.2 Частини №2 Кредитного договору).

Згідно з п. 1.1 кредитного договору банк надає Позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеній у Частині № 1 цього договору, а позичальник приймає, зобов'язується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання як вони визначені в цьому договорі.

За умовами кредитного договору кредит надано з застосуванням плаваючою процентною ставкою - Фіксований відсоток + FIDR, де фіксований відсоток становив 4,7% і є незмінним на весь строк дії кредитного договору, при цьому FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. З метою застосування FIDR при виконанні сторонами умов цього договору, ставка FIDR буде визначатись самостійно Банком, інформація щодо якої розміщується у приміщенні Банку (як в головній конторі так і філіях /представництвах/ відділеннях Банку) на інформативних стендах. На момент укладення цього договору FIDR становив 7,5% (т. 1, а.с. 13, 86).

Відповідно до п.п. 1.4.1.3 кредитного договору плаваюча процентна ставка за користування кредитом підлягає коригуванню протягом дії цього договору щоразу після перебігу кожного 12 (дванадцятого) календарного місяця, починаючи з дня видачі Кредиту чи його першої частини (траншу), якщо інше не передбачено цим Договором.

Пунктом 1.4.1.4 кредитного договору передбачено, що проценти нараховуються у день сплати процентів, але не пізніше дати визначеної у Графіку повернення Кредиту та сплати процентів (додаток №1 до цього договору), кожного календарного місяця на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами, включаючи день видачі та включаючи день повернення, та сплачуються Позичальником відповідно до умов п. 1.5 цього договору. При цьому згідно з п. 1.5.1 Договору погашення відповідної частини кредиту здійснюється Позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та сплати процентів (додаток № 1 до цього договору), шляхом внесення готівки в касу банку або безготівкового перерахування на поточний рахунок (п. 1.5.1 Договору).

Графіком платежів до кредитного договору передбачено, що погашення суми кредиту здійснюється у терміни, передбачені цим Графіком, фіксованими сумами у розмірі 1250,00 доларів США щомісячно протягом періоду з 24.05.2007 року по 24.04.2017 року.

Таким чином, судом правильно встановлено, що основна заборгованість за кредитним договором № CM-SME200/085/2007 від 24.04.2007 року виплачується рівними частинами, в розмірі 1250,00 доларів США щомісячно, а проценти відповідно до п. 1.4.1.4 цього договору нараховуються на решту боргу, що відповідає методу розрахунку диференційованого або класичного платежу.

19.01.2009 року до вказаного кредитного договору між сторонами укладено три додаткових договори: Додатковий договір № 1 від 19.01.2009 року, за умовами якого змінено порядок повернення кредиту та сплати процентів на ануїтетні платежі та у додатку № 1 до цього Додаткового договору викладено Графік платежів у новій редакції; Додатковий договір № 2 від 18.03.2014 року та викладено Графік платежів у новій редакції; Додатковий договір № 3 від 29.09.2014 року та викладено Графік платежів у новій редакції (т. 1, а.с. 19, 92, 20, 93, 22, 95).

Згідно Графіків платежів, що є додатками до Додаткових договорів № 1 від 19.01.2009 року, № 2 від 18.03.2014 року, № 3 від 29.09.2014 року до кредитного договору № CM-SME200/085/2007 від 24.04.2007 року встановлено, що проценти за користування кредитними коштами розраховані виходячи з фактичної кількості днів у місяці (включаючи день видачі та виключаючи день повернення кредиту) на основі відсоткової ставки, з розрахунку 360 днів в році, як це передбачено кредитним договором та додатковими договорами до нього.

За змістом статті 1054 ЦК України та істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Отже, підписуючи кредитний договір, позичальник ОСОБА_3 погодилась з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом у строки, встановлені договором. У день підписання оспорюваного правочину позивач за зустрічним позовом ознайомлена з умовами кредитного договору, які узгоджені та підписані сторонами, погодилась з усіма умовами даного правочину і прийняла на себе зобов'язання щодо його виконання.

Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. При цьому ОСОБА_3 отримала передбачену договором суму кредиту та примірник правочину, що давало їй додаткову можливість детально вивчити його умови.

Щодо умов договору, які містять обов'язок застрахувати предмет іпотеки, яким забезпечено виконання кредитного договору (п.1.3.2.2, 1.3.2.2), на момент укладання договору позичальник погодилась на ці умови та не заперечувала проти зазначених положень договору.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з моменту укладення Кредитного договору, отримання кредитних коштів, користування ними та часткового виконання взятих на себе зобов'язань з повернення кредиту ОСОБА_3 протягом дії договору та до моменту пред'явлення ПAT «ОТП Банк» позову про стягнення заборгованості була згодна з умовами цього Кредитного договору, виконувала його умови до 2014 року, не здійснювала дій щодо відмови від договору.

На підтвердження наявності заборгованості ОСОБА_3 перед банком суду надані відповідні докази: копія Кредитного договору № CM-SME200/085/2007 від 24 квітня 2007 року з додатками та Додатковими договорами до нього (т.1,а.с.13-25), копія кредитної заявки ОСОБА_3 на видачу кредиту з підписом позичальника (т.1, а.с.18); копія меморіального ордеру від 25 квітня 2007 року на підтвердження видачі кредитних коштів у розмірі 150 000 доларів США (т.1, а.с.110); копія довідки про рух коштів по рахунку ОСОБА_3 за період з 19 квітня 2007 року по 04 серпня 2015 року (т.1, а.с.111-118); Виписка з особового рахунку клієнта ОСОБА_3.(т.1, а.с.132-144); розрахунок заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором станом на 24 квітня 2015 року (т.1, а.с.6-7).

Посилання ОСОБА_3 на несправедливість умов Частини №1 кредитного договору щодо пунктів про сплату комісії в розмірі 2% від суми часткового або повного дострокового виконання боргових зобов'язань протягом першого року з моменту отримання кредиту або 1% від суми часткового або повного дострокового виконання боргових зобов'язань протягом другого року з моменту отримання кредиту огляду на те, що матеріали справи не містять доказів намагання позичальника достроково погасити кредит, а на момент ухвалення рішення судом строк повернення кредитних коштів в повному обсязі вже настав (24 квітня 2017 року), не має правового значення для справи.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_3 посилалась на положення статей 230 ЦПК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману), а також статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача).

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання спірних договорів) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання спірних договорів), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2007 року № 168, встановлюють надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України.

З матеріалів справи вбачається, що 24.04.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Золота осінь» укладений договір поруки, за умовами якого ТОВ «Золота осінь» зобов'язується відповідати за повне та своєчасне виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором № CM-SME200/085/2007 від 24.04.2007 в повному обсязі таких зобов'язань. Розмір боргових зобов'язань на дату укладення договору становить 150 000 доларів США (т. 2, а.с. 38-42).

За положеннями ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 10.11.2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота осінь», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, позовні вимоги банку задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота осінь» на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № CM-SME200/085/2007 від 24.04.2007, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, станом на 24.04.2015 року в розмірі: 56 554 доларів США 05 центів США - сума основного боргу по кредиту ( що за офіційним курсом НБУ складає 1 247 931,45 грн.); 2414 доларів США 06 центів США (що за офіційним курсом НБУ складає 53 269,07 грн.) - проценти за користування кредитом (т.1, а.с.168-174). Зазначене рішення набрало законної сили (т.1, а.с.166).

Доказів виконання рішення господарського суду Запорізької області від 10.11.2015 рокуматеріали справи не містять.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк», господарський суд Запорізької області встановив наступне.

Матеріали господарської справи № 908/4682/15 свідчать про те, що позичальник ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором № CM-SME200/085/2007 від 24.04.2007 року, укладеним між нею та ПАТ «ОТП Банк», належним чином не виконала, заборгованість за основною сумою кредиту та зі сплати процентів за користування кредитом в строки, визначені у Графіку повернення кредиту та сплати процентів (Додаток № 1) в повному обсязі не сплатила, чим порушила умови кредитного договору.

Заборгованість позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором від 24.04.2007 року № СМ-SME200/085/2007 станом на 24.04.2015 року за основною сумою кредиту складає 56 554,05 доларів США (що еквівалентно 1 274 852,31 грн. за офіційним курсом НБУ), по процентах за користування кредитом за період з 24.11.2014 року по 23.04.2015 року становить 2 414,06 доларів США, що еквівалентно 54 418,20 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 24.04.2015 року. Докази погашення ОСОБА_3 наведеної вище заборгованості за кредитним договором від 24.04.2007 року № СМ-SME200/085/2007 в матеріалах справи № 908/4682/15 відсутні.

Крім того, перевіряючи обставини, на які посилалось Товариство з обмеженою відповідальністю «Золота осінь», господарський суд Запорізької області відхилив посилання відповідача на порушення Банком вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 25.05.2007 року за №541/13808, та дійшов наступних висновків.

Положення вказаних вище Правил регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у т.ч. наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Згідно з п.п. 22, 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що була чинною на момент укладення кредитного договору від 24.04.2007 року № СМ-SME200/085/2007), споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Частиною 1 ст. 11 вказаного вище Закону унормовано, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Як встановив господарський суд, цільовим використанням кредитних коштів, наданих позичальнику ОСОБА_3 за кредитним договором від 24.04.2007 року № СМ-SME200/085/2007, є ремонт, реконструкція комерційної нерухомості (п. 2 ч. 1 кредитного договору).

Встановивши, що цільовим використанням кредитних коштів за спірним кредитним договором є ремонт, реконструкція комерційної нерухомості, господарський суд дійшов висновку, що кредитні кошти в сумі 150 000 доларів США були надані ОСОБА_3 не для споживчих цілей та не в якості споживчого кредиту, а тому посилання відповідача на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, які регламентують порядок надання банками споживачу саме споживчого кредиту, суд визнав необґрунтованими.

До того ж, спірний кредитний договір укладений між сторонами 24 квітня 2007 року, а Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, на порушення положень яких посилається у зустрічному позові ОСОБА_3, затверджені постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, тобто вже після укладання кредитного договору.

Таким чином, застосування судом до спірних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів» не є обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ПАТ «ОТП Банк» надало суду першої інстанції завірену копію банківських ліцензій від 08.11.2006 року № 191, Дозвіл №191-1, додаток до Дозволу №191-1, видані Національним банком України (т.1, а.с. 150-151).

За приписами ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, цьому Основний закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Частиною 1 ст. 49 цього Закону (в редакції від 27 січня 2007 року, яка діяла на момент укладання кредитного договору, вказано, що як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3-7 частини другої статті 47 її Закону. Аналогічна норма наявна й у чинній редакції Закону.

В свою чергу, пунктом 3 ч. 1 ст. 47 Закону закріплено, що розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик здійснюється банком на підставі банківської ліцензії. Аналогічна норма наявна й у чинній редакції Закону.

Тобто, вказані статті Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні опер незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

В свою чергу, ч. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19 лютого 1993 року закріплено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

В рішенні суд першої інстанції вказав, що відповідно до ст. 5 Декрету списання банком винагороди в іноземній валюті належить до разової валютної операції та передбачає отримання індивідуальної ліцензії, однак при списанні комісійної винагороди в іноземній валюті у Позивача та Відповідача була відсутня така ліцензія, що свідчить про недійсність Кредитного договору.

Так, як роз'яснено в абз. 2 п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензії на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3 024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Крім того, у п. 11 цієї ж Постанови роз'яснено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Також, відповідно до п. 2.З. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 275 від 17 липня 2001 року (в редакції, чинній на момент укладення Кредитного договору), за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку.

Відповідно до листа Національного банку України від 15.10.2010 року згідно зі ст. 47 Закону України банки і банківську діяльність» та п. 2.3 гл.2 Положення про порядок видачі б банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України. При цьому відповідно до гл. 5 Положення № 275 письмовий дозвіл Національного банку України на здійснення операцій з валют цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Крім того, є помилковим висновок суду про те, що в Переліку операції, які має право здійснювати позивач, не вбачається права на видачу кредитів фізичним особам (іноземній валюті та використовувати іноземну валюту як засіб платежу) з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення між ЗАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_3 Кредитного договору діяв Статут ЗАТ «ОТП Банк» від 22 січня 2007 року.

Статтею 5 Статуту закріплено операції банку. Підпунктом є) пункту 5.1.11 Статуту закріплено операцію з валютними цінностями закріплено залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, що в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність» і є, в тому числі, правом на видачу кредитних коштів фізичним особам іноземній валюті.

Оскільки в матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії банківських ліцензій від 08.11.2006 року № 191 та від 08.07.2009 року № 191, а також дозволи за № 191-1, видані Національним банком України, колегія суддів приходить до висновку про те, що ПАТ «ОТП Банк» надано право на здійснення операцій з валютними цінностями, а доводи позивача за зустрічним позовом щодо невідповідності умов кредитного договору від 24.04.2007 року № СМ-SME200/085/2007 нормам ч. 1 ст. 192 ЦК України є безпідставними.

До аналогічного висновку також дійшов господарський суд Запорізькій області в рішенні від 10.11.2015 року у справі № 908/4682/15, не прийнявши до уваги доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота осінь», щодо відсутності у ЗАТ «ОТП Банк» необхідної індивідуальної ліцензії .

Верховним Судом у постанові від 01 березня 2018 року №642/1408/17 переглянуто справу за позовом фізичних осіб до ПАТ «ОТП Банк» про визнання валютного кредитного договору недійсним. Одним із доводів позивачів було посилання на відсутність у банку індивідуальної ліцензії. Верховний Суд дійшов аналогічного висновку щодо наявності у ПАТ «ОТП Банк» прав здійснення валютних операцій на підставі Банківської ліцензії № 191, Дозволу № 191, Додатку до Дозволу.

Положеннями статі 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім того, враховуючи положення статті 89 ЦПК України та пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному розгляді обставин справи у сукупності.

Таким чином, висновки судового експерта Морозової О.С. від 01 березня 2018 року (т.5, а.с.103-127) по першому питанню, на які послався суд першої інстанції, в яких експерт зазначив про неможливість підтвердити відповідність наданого розрахунку заборгованості в розмірі 58 968,11 доларів США станом на 24.04.2015 року за кредитним договором від 24.04.2007 року № СМ-SME200/085/2007 в межах наданих на дослідження документів не спростовують висновків господарського суду Запорізької області від 15.11.2015 року, яким встановлено наявність заборгованості за зазначеним договором саме в цьому розмірі.

Висновки експерта по третьому питанню щодо реальної ставки та абсолютному значенню подорожчання кредиту є суперечливими, ґрунтуються на вивченні не всіх документів, що стосуються укладання та виконання спірного кредитного договору, про що експерт зазначав і у висновках по першому питанню.

По всіх інших питаннях фактично експертом не надано відповіді по суті питань, які поставлені на дослідження.

Посилання суду на висновки експерта за результатами проведення експертно-економічного дослідження від 23 лютого 2016 року, здійсненого поза межами судового розгляду, не відповідає вимогам положень ст.ст.102-108 ЦПК України щодо вимог про призначення та проведення експертизи.

Доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 щодо несправедливості умов кредитного договору про сплату комісії в сумі 976,97 грн. відповідно до п.2.1.2.2. договору за зміну умов кредитування, не спростовують висновків Запорізького господарського суду, викладених в рішенні від 15.11.2015 року в частині розміру стягнутої за договором заборгованості в тому числі і тому, що позов банку не містив вимог про стягнення будь-яких комісій, а ОСОБА_3 у зустрічному позові не посилалась на сплату цієї суми банку та не доводила зазначені обставини в ході розгляду справи.

Відповідно до ст. 230 ЦПК України обставини, які є підставою для визнання угоди недійсною, повинні існувати на час підписання угоди, а не під час її виконання.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Проте ОСОБА_3 належних та допустимих доказів неправомірного впливу банку на її волевиявлення, щоб спонукати її до укладення кредитного договору, не надала. Посилання ОСОБА_3 на невідповідність кредитного договору ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо справедливості умов договору не може бути прийнято до уваги з вищевикладених підстав.

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_4, Товариство з обмеженою відповідальністю «Золота осінь», Управління з розвитку підприємництва, промисловості та захисту прав споживачів виконкому Мелітопольської міської ради, про визнання кредитного договору недійсним а також в частині відмови в задоволенні первісного позову ПАТ»ОТП Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідно до вимог ст.п.п.2,4 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, та задоволення позову ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором станом 24.04.2015 року в сумі 58 968 доларів США 11 центів США (за офіційним курсом НБУ - 1 329 270 гривень 51 коп.) та складається з: 56 554 доларів США 05 центів США - сума заборгованості за тілом кредиту (за офіційним курсом НБУ -1 274 852 гривень 31 коп.); сума заборгованості за відсотками - 2414 доларів США 06 центів США ( за офіційним курсом НБУ - 54 418 гривень 20 коп.).

Щодо рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_3, про визнання поруки припиненою, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції також встановлено, що 24.04.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») та ОСОБА_4 укладено договір поруки № SR-CME200/085/2007/1 (далі - договір поруки), з додатковими договорами до нього, за умовами п.п. 1.1., 1.2. якого ОСОБА_4 зобов'язується відповідати за повне та своєчасне виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором № CM-SME200/085/2007 від 24.04.2007 року в повному обсязі таких зобов'язань. Розмір боргових зобов'язань на дату укладення договору становить 150 000 доларів США (т. 3, а.с. 82-84).

З матеріалів справи вбачається, що 19 січня 2009 року, між Банком та позичальником ОСОБА_3 було укладено Додатковий договір № 1 до Кредитного договору (надалі - Додатковий договір), відповідно п. 2.1 якого, сторони домовились внести зміни та доповнення до Кредитного договору наступного змісту (т.1, а.с.19).

Пунктом 2.1.1 Додаткового договору, сторони погодили викласти Графік Платежів в новій редакції (Додаток №1 до цього Договору).

Проценти нараховуються у день сплати процентів, що визначаються у Графіку Платежів (Додаток № 1) на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами, включаючи день видачі та виключаючи день повернення, та сплачуються Позичальником відповідно до умов п. 2.1.2.1. цього Додаткового договору та інших положень Кредитного договору (п.2.1.2 Додаткового договору до Кредитного договору).

Повернення відповідної частини кредиту та сплати процентів буде здійснюватись шляхом сплати Позичальником Ануїтентних платежів у розмірі, строки та з періодичністю, що визначені у Графіку Платежів, який є невід'ємною частиною цього Додаткового договору (Додаток № 1) та шляхом внесення готівки в касу Банку або безготівковим перерахуванням на Поточний рахунок (2.1.2.1 Додаткового договору до Кредитного договору).

Згідно з п. 2.1.4 Додаткового договору до Кредитного договору у випадку порушення Позичальником будь-яких своїх зобов'язань встановлених умовами Кредитного договору та/чи цього Додаткового договору, Фіксована процентна ставка чи Фіксований відсоток (в залежності від виду процентної ставка, що застосовується за Кредитним договором (Плаваюча чи Фіксована процентна ставка)) - відсотки) підвищується на 2% річних, в порядку передбаченому цим Додатковим договором.

Відповідно до п. 2.1.5 Додаткового договору до Кредитного договору, підвищення процентної ставки, передбачене п. 2.1.4. цього Додаткового договору, буде здійснено в силу порушення Позичальником будь-якого свого зобов'язання передбаченого Кредитним договором та/чи цим Додатковим договором та не потребує укладання будь-якого додаткового договору до Кредитного договору чи Графіку Платежів у новій редакції, та Сторони згодні з таким підвищенням по відношенню до всієї неповернутої суми Кредиту, при цьому процентна ставка по Кредиту підлягає підвищенню в перший Банківський день місяця наступного за місяцем, в якому було здійснено порушення будь-якого з підпунктів Кредитного договору та/чи цього Додаткового договору.

Крім того, між Банком та Позичальником було укладено наступні додаткові договори до кредитного договору: Додатковий договір №2 від 18.03.2014 року, Додатковий договір №3 від 29.09.2014 року (т.1, а.с.20-21).

Спір у справі за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_3, про визнання поруки припиненою, виник у зв'язку з тим, що на думку ОСОБА_4 порука, яка виникла на підставі Договору поруки №SR-SME200/085/2007/2 від 24.04.2007 року, припинилася в силу приписів частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України.

На обґрунтування даної позиції ОСОБА_4 зазначає, що у зв'язку з укладенням між Банком та Позичальником додаткового договору №1 до Кредитного договору, були внесені зміни до умов Кредитного договору (п. 2.1, 2.14, 2.15), що збільшували розмір кредитних зобов'язань Позичальника та відповідно Поручителя (Позивача) по Кредитному договору, на підставі чого позивач просив визнати договір поруки припиненим з моменту збільшення кредитних зобов'язань, а відтак і обсягу відповідальності поручителя, тобто з 19.01.2009 року.

Положеннями ст.598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Тобто, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З аналізу зазначених норм права вбачається, що порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, і кредитором боржника.

У частині 1 ст.559 Цивільного кодексу України визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності на це згоди поручителя та зумовленим такою зміною збільшенням обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного зобов'язання, забезпеченого порукою.

Отже, на зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається, і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України (вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 5 лютого 2014 року по справі № 6-160цс13.)

Якщо умовами договору поруки передбачена можливість зміни розміру процентів та строків їх сплати в порядку, визначеному кредитним договором, в забезпечення якого надана порука, то підстави для її припинення, передбачені ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України, відсутні (вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 17.01.2011 року у справі № 3-62гс10.)

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання (п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно п. 1.1 Договору поруки, за цим Договором Поручитель зобов'язується відповідати за повне та своєчасне виконання Боржником його Боргових зобов'язань перед Кредитором за Кредитним договором, в повному обсязі таких зобов'язань.

Згідно з п. 2.1 Договору поруки (Суть і строк боргових (забезпечених) зобов'язань), порукою за цим Договором забезпечуються вимоги Кредитора щодо сплати Боржником кожного і всіх його Боргових зобов'язань за Кредитним договором у такому розмірі, у такій строк і в такому порядку, як встановлено у Кредитному договорі. Зокрема порукою забезпечуються вимоги Кредитора щодо:

(а) Повернення основної суми кредиту, наданого Боржнику. Боржник зобов'язаний повернути Кредитору повну суму отриманих Боржником кредитних коштів не пізніше 24 квітня 2017 року. Сума отриманого кредиту може скласти 150 000,00 доларів США (сто п'ятдесят тисяч доларів 00 центів).

(б) Сплата процентів за користування кредитом. Боржник зобов'язаний сплатити проценти за користування отриманим ним кредитним коштами, наданими згідно з Кредитним договором, в розмірі, в терміни і в порядку, що передбачені в Кредитному договорі. Проценти сплачуються щомісяця. Якщо дата повернення нарахованих процентів припадає на не Банківський день - платежі здійснюються Боржником в Банківський день, наступний за таким не банківським днем, але не пізніше передбаченого дня поточного місяця. При повному поверненні кредиту, проценти сплачуються одночасно з поверненням. Проценти на прострочений кредит сплачуються одночасно з поверненням кредиту.

(в) Сплата пені за прострочення повернення кредиту та процентів. За порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені згідно Кредитного договору строки, Боржник зобов'язаний сплатити Кредитору пеню в розмірі 1% (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання, за кожен день прострочи. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно Кредитного договору.

Пунктом 2.2. Договору поруки (Розмір Боргових зобов'язань) сторони погодили, що на дату укладання цього Договору розмір Боргових Зобов'язань, забезпечених порукою становить 150 000,00 доларів США. Порукою забезпечені боргові зобов'язання в разі зміни їх суми відповідно до п.2.1. цього договору.

З огляду на викладене, підписанням договору поруки поручитель надав згоду на подальше можливе змінення розміру боргових зобов'язань, забезпечених порукою, навіть у разі зміни сум, які встановлені відповідно до п.2.1. договору поруки.

Відповідно до п.2.2.1 Договору поруки в редакції Додаткового договору №1 від 18.03.2014 року передбачено, що в разі зміни, в тому числі збільшенні розміру боргових зобов'язань та/чи інших зобов'язань боржника за кредитним договором після укладення цього договору, такі зобов'язання забезпечуються порукою в їх повному розмірі без укладання будь-яких додаткових договорів до цього договору, а підписання поручителем цього договору вважається попередньою згодою поручителя на зміну умов кредитного договору (т.1, а.с.26-28).

Аналогічні положення містить п.2.2.1. додаткового договору №1 від 29.09.2014 року (т.1, а.с.28).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що умовами договору поруки передбачено відповідальність Поручителя перед Відповідачем за виконання третьою особою зобов'язань за Кредитним договором, в тому числі і в разі зміни в бік збільшення бази (залишку суми кредиту) для нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

Кредитним договором №CM-SME200/085/2007 від 24.04.2007 року передбачено порядок визначення розміру процентів. Так, для розрахунку процентів за користування кредитом банк використав плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 4,7 % річних + FIDR, що формується на основі процентних ставок за строковими депозитами для фізичних осіб, при цьому банк на власний розсуд установлює такі проценти (п.п. 1.4.1.2. - 1.4.1.3.2).

Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента (у розмірі 4,7 % річних) + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору).

При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки. Тобто, виходячи з умов кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору.

Доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 про підвищення Банком в односторонньому порядку плаваючої ставки FIDR є безпідставними, з огляду на те, що розділом 1.4 кредитного договору сторони передбачили, що плаваюча процентна ставка по кредиту підлягає корегуванню протягом дії цього договору щоразу після перебігу кожного 12 календарного місяця, починаючи з дня видачі кредиту чи його першої частини (траншу).

Колегія суддів виходить з того, що оскільки додатковий договір від 29.09.2014 року № 2 до договору поруки був укладений між сторонами та підписаний в той же день, що і додатковий договір від 29.09.2014 року № 3 до кредитного договору між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, в якому сторони (Банк та Позичальник) передбачили повернення частини кредиту та сплати процентів шляхом сплати Позичальником ануїтентних платежів, що визначені у графіку платежів (додаток № 1 до додаткової угоди від 29.09.2014 року № 3) та визначили процентну ставку в розмірі 12,70% (FIDR+4,7%), то ОСОБА_4, підписуючи додатковий договір від 29.09.2014 року № 2 до договору поруки, надав згоду на: зміну зобов'язання щодо умов повернення суми кредиту та процентів шляхом сплати ануїтентних платежів; - встановлення процентної ставки в розмірі 12,70% (FIDR+4,7%).

Крім того, визнаючи поруку припиненою за договором поруки, укладеним між банком та ОСОБА_4 24 квітня 2007 року та відмовляючи в задоволенні первісного позову банку, суд не мотивував відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості з поручителяОСОБА_4 на підставі договору поруки, укладеного між сторонами 18 березня 2014 року, про який зазначав ПАТ «ОТП Банк».

Врахувавши викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_3, про визнання поруки припиненою, тому рішення суду в цій частині згідно з вимогами п.п. 2, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 липня 2018 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 24 квітня 2007 року № СМ-SME200/085/2007, яка станом 24.04.2015 року становить 58 968 доларів США 11 центів США (за офіційним курсом НБУ - 1 329 270 гривень 51 коп.) та складається з: 56 554 доларів США 05 центів США - сума заборгованості за тілом кредиту (за офіційним курсом НБУ -1 274 852 гривень 31 коп.); сума заборгованості за відсотками - 2414 доларів США 06 центів США ( за офіційним курсом НБУ - 54 418 гривень 20 коп.).

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_4, Товариство з обмеженою відповідальністю «Золота осінь», Управління з розвитку підприємництва, промисловості та захисту прав споживачів виконкому Мелітопольської міської ради, про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_3, про визнання поруки припиненою, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді: