Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №336/5157/17 Головуючий у 1 інстанції Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/778/1736/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, треті особи: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, про виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ПАТ «Перший український міжнародний банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, треті особи: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

В позові зазначало, що між ЗАТ Перший Український ОСОБА_7 банк, правонаступником якого є ПАТ «Перший Український ОСОБА_7», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 6299482 від 17.09.2008, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 60 000,00 дол.США строком до 17.03.2017, зі сплатою 13,49% річних, на споживчі потреби.

Відповідач ОСОБА_5 виступив майновим поручителем позичальника, та передав в іпотеку будинок № 85 по вулиці Цюрупи у місті Запоріжжі, про що укладений договір іпотеки № 6299565, посвідчений 17.09.2008 ОСОБА_8, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, за реєстровим номером 4792.

24.07.2017 державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» ОСОБА_9 зареєстровано право власності на будинок за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вулиця Цюрупи, будинок 85 за Публічним акціонерним товариством «Перший Український ОСОБА_7 банк».

На момент звернення до суду з позовом ПАТ «Перший Український ОСОБА_7» було власником вказаного будинку, де проживають та зареєстровані відповідачі.

На підставі викладеного просив суд виселити з будинку № 85 по вулиці Віктора Духовченка (стара назва Цюрупи) у м. Запоріжжі мешканців ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, без надання іншого житла, зі зняттям з реєстраційного обліку.

Рішенням рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ПАТ «ПУМБ» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не вірно застосував норми матеріального права. Ухваливши рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд фактично порушив конституційне право позивача щодо володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Суд мав застосувати ст.. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тому рішення суду переглядається в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що кредит надавався для використання на розсуд позичальника, тому предмет іпотеки не був придбаний за кредитні кошти, а тому ОСОБА_7 не має права виселяти відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Встановлено, що між Закритим акціонерним товариством Перший Український ОСОБА_7 банк, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український ОСОБА_7», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 6299482 від 17.09.2008 , згідно з яким позивач надав названому відповідачу кредит у сумі 60 000,00 дол.США строком до 17.03.2017, зі сплатою 13,49% річних, на споживчі потреби.

ОСОБА_5 виступив майновим поручителем позичальника, та передав в іпотеку будинок № 85 по вулиці Цюрупи у місті Запоріжжі, про що укладений договір іпотеки № 6299565, посвідчений 17.09.2008 ОСОБА_8, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, за реєстровим номером 4792.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.06.2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором № 6299482 від 17.09.2008 року у сумі 64 879,67 дол. США та 116 678,82 грн. Звернуто стягнення на користь Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на предмет іпотеки за договором іпотеки № 6299565 від 17.09.2008 р. посвідченим ОСОБА_8, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, за реєстровим № 1630, а саме: будинок № 85 по вулиці Цюрупи у м. Запоріжжі, який належить ОСОБА_5 для задоволення вимог за кредитним договором № 6299482 від 17.09.2008 року у сумі 64 879,67 дол. США та 116 678,82 грн.

Банком прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку згідно зі ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття його у власність на підставі застереження, яке міститься у п. 4.7.1. Договору іпотеки.

24.07.2017 державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» ОСОБА_9 зареєстровано право власності на будинок за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вулиця Цюрупи, будинок 85 за Публічним акціонерним товариством «Перший Український ОСОБА_7 банк».

Згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 94649336 від 15.08.2017 ПАТ «ПУМБ» є власником будинку № 85 по вулиці Цюрупи у м.Запоріжжі, що підтверджується

У будинку № 85 по вулиці Цюрупи у м.Запоріжжі проживають та зареєстровані відповідачі.

Судом вірно встановлено, що задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку".

Згідно ч.2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ч.2 ст. 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК України.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Указане узгоджується зі правовою позицією висловленою Верховним Судом України від 19.04.2017 у справі № 6-3057цс16.

Судом вірно встановлено, що, кредит надався для використання на розсуд позичальника (п.1.2 кредитного договору), отже предмет іпотеки не був придбаний за кредитні кошти, а тому ОСОБА_7 не має право виселяти відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено права позивача як власника, суд повинен був застосувати положення ст. ст. 317, 391 ЦК України, а не положення Закону України "Про іпотеку" є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_7 набув його у власність за кредитними правовідносинами.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

З огляду на наведене вбачається, що суд з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги повністю повторюють зміст позовної заяви, були предметом дослідження суду першої інстанції, який дав їм належну оцінку у своєму рішенні, і повторної перевірки ці доводи не потребують.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: