Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 138/2515/16-ц

провадження № 61-14125св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19 липня 2016 року у складі судді Жидкевич Т. Б. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Колоса С. С., Жданкіна В. В., Медяного В.М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину нерухомого майна. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що у листопаді 1994 року вона познайомилася з ОСОБА_4. З грудня 1994 року вони проживали разом однією сім'єю та вели спільне домашнє господарство до березня 2004 у квартирі АДРЕСА_1, а з березня 2004 по день смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 року - у квартирі АДРЕСА_2 у тому ж місті. Шлюб вони не реєстрували. За час спільного проживання ними за спільні кошти було придбано, зокрема квартиру АДРЕСА_2. Після смерті ОСОБА_4 їй стало відомо, що 12 серпня 2009 року він склав заповіт, яким усе своє майно, в тому числі вказану вище квартиру, заповів своїй доньці ОСОБА_2, яка заперечує її право на зазначену квартиру. Так як вона та померлий ОСОБА_4 проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19 липня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю факту проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на час купівлі спірної квартири однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Так як ОСОБА_4 помер, а між позивачем та дочкою померлого існує спір з приводу вказаного нерухомого майна, позов є обґрунтованим.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилено. Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19 липня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У вересні 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно не взято до уваги правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11, та порушено дію закону в часі, так як спірна квартира придбана ОСОБА_4 15 березня 2004 року, а місцевим судом, який встановив факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 1995 року по 01 січня 2004 року, до спірних правовідносин застосовано статтю 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України). У позові ОСОБА_1 не просила встановити факт її проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а при невстановленні такого факту правові підстави для задоволення позову відсутні. Позивач не довела, що спірна квартира набута за рахунок спільної праці, а судами не встановлено факту створення спільної часткової власності на квартиру та не визначено ступеня участі у цьому позивача своєю працею і коштами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив її відхилити, посилаючись на те, що жодним нормативно-правовим актом, на які вказує представник позивача, не передбачено необхідності встановлення факту ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету та витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї для вирішення спору про визнання права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, що проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час розгляду справи в місцевому суді було встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 з 1995 року. До набрання чинності СК України вони мали спільний бюджет та заощадження, які після 01 січня 2004 року набули статусу спільної сумісної власності і за які було придбано спірну квартиру. В матеріалах справи наявні докази про розмір доходів ОСОБА_4 та позивача, що підтверджують факт набуття спірної квартири за їх спільні кошти.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року в місті Могилів-Подільському Вінницької області помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 17 березня 2015 року серії НОМЕР_1.

За життя 12 серпня 2009 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів усе своє майно доньці ОСОБА_2 Обсяг спадкового майна в заповіті не обумовлено.

Згідно з договором купівлі-продажу від 15 березня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Тисячним І. В., ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2. Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 10 тис. грн. (пункт 2.1. договору).

Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 Комунальним підприємством «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 10 січня 2005 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6160325.

Згідно з паспортом серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 більше року - з 28 лютого 2003 року до 19 березня 2004 року, а з 19 березня 2004 року, тобто після укладення зазначеного договору купівлі-продажу, зареєструвався у спірній квартирі.

Квартира АДРЕСА_1 належала позивачу і вона проживала там з дочкою, матір'ю та ОСОБА_4 як чоловіком.

З матеріалів спадкової справи № 106/2015, заведеної після смерті ОСОБА_4, встановлено, що 16 липня 2015 року ОСОБА_2 за місцем відкриття спадщини подала заяву про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_1 також подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, зазначивши, що вона з померлим проживали однією сім'єю і вели спільне господарство.

Свідоцтва про право на спадкове майно не видано жодній із вказаних осіб: ОСОБА_2 - у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно спадкодавця та оригіналу заповіту на її ім'я, а ОСОБА_1 як спадкоємцю четвертої черги - у зв'язку з наявністю спадкоємця першої черги на майно померлого - його дочки ОСОБА_2

Згідно зі статтею 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За загальними правилами, закріпленими у статті 70 СК України та у частині другій статті 370 ЦК України, в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом норм Глави 8 СК України та статті 370 ЦК України власник має право на визначення та виділ його частки з майна яке належить особам на праві спільної сумісної власності, що проводиться за правилами статті 364 ЦК України.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша та третя статті 364 ЦК України ).

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 1 січня 2004 року.

Статтями 16, 17 Закону України «Про власність» та статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинний до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалося майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалася частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, то розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-66цс13.

За положеннями частин першої-другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені частиною другою статті 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року, справа № 6-97цс11.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються в судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх установлення.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з доведеності факту проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на час купівлі спірної квартири однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та придбання квартири для окремого проживання їх сім'ї. Спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1, а тому їх частки у праві власності на неї є рівними.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не просила встановити факт її проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу та про неврахування судами правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11, не заслуговують на увагу, так як задовольняючи позов, місцевий суд виходив з доведеності факту такого проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 Вважаючи себе співвласницею спірної квартири, позивач реалізувала своє право на звернення до суду і з врахуванням принципу диспозитивності самостійно визначила спосіб захисту порушеного права. При цьому суд згідно зі статтями 10, 11 ЦПК України 2004 року розглянув справу в межах заявлених позовних вимог. За таких обставин саме по собі незазначення у резолютивній частині рішення висновку про встановлення факту проживання ОСОБА_1 таОСОБА_4 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути підставою для відмови в позові.

Посилання у касаційній скарзі на безпідставність застосування місцевим судом статті 74 СК України при встановленні факту спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в період з 1995 року по 01 січня 2004 року є неспроможними, оскільки, встановлюючи такий факт, суд виходив з того, що він має значення для вирішення спору не з позиції дії нового сімейного та цивільного законодавства, а з позиції того, що проживаючи як одна сім'я, вказані особи вели спільне господарство та мали спільний бюджет, що не виключає можливості накопичення спільних коштів. При цьому суд дійшов правильного висновку про те, що стаття 74 СК України не передбачає будь-якого мінімально необхідного терміну спільного проживання перед виникненням правовідносин, передбачених цією правовою нормою, а тому, встановивши факт ведення спільного господарства та накопичення спільних коштів, суд обґрунтовано виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1, так як договір купівлі-продажу був укладений під час чинності СК України.

Аргументи щодо недоведеності позивачем набуття спірної квартири за рахунок спільної праці, є безпідставними, так як судом дано належну оцінку спроможності позивача та ОСОБА_4 придбати спірне нерухоме майно, враховано вартість квартири та той факт, що у 2003 - 2004 роках ОСОБА_1 мала більший дохід, ніж ОСОБА_4 При цьому суд з дотриманням вимог статті70 СК України та статті 370 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про рівність часток вказаних осіб у праві власності на спірну квартиру.

Інші наведені у касаційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційних скарг Верховним судом не встановлено.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак
Г. І. Усик