ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м. Херсон

справа № 647/1133/15-ц

провадження № 22-ц/819/387/18

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарПавловська Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона у складі судді Дорошинської В.Е. від 17 вересня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що 16 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 105 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 16 квітня 2023 року.

За заявою ОСОБА_5 від 09 липня 2008 року кредитний договір переведено з валюти «гривня» у валюту «долар США», у зв'язку із чим розмір кредиту з урахуванням винагороди банку склав 22 742,88 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

16 квітня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки.

Посилаючись на те, що відповідачі не виконують належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, у результаті чого за станом на 15 квітня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 21 605,03 доларів США, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 605,03 доларів США, що еквівалентно 495 187,26 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням суду від 17 вересня 2015 року позов задоволено та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду щодо наявності підстав для стягнення у визначеному позивачем розмірі заборгованості за кредитним договором без перевірки правильності її розрахунку, в тому числі правомірності нарахування подвійної неустойки та визначення суми процентної складової штрафу, не відповідають обставинам справи та наданим доказам,

Крім того, нарахування фіксованої частини штрафу в доларах, а не в гривнях та стягнення заборгованості зі сплати щомісячної комісії без визначення її фіксованого розміру, не відповідають умовам укладеного сторонами кредитного договору.

Також зазначив, що судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що положення договору про резервування банком ресурсів у розмірі виданих кредитів, які зобов'язують позичальника сплачувати винагороду за таке резервування, суперечать умовам отримання кредиту та нормативно-правовим актам, які регулюють застосування резервування ресурсів, зокрема, Положенню про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих витрат за кредитними операціями банків, затвердженого постановою правління Національного банку України від 06 липня 2000 року № 279, чинного на момент укладення кредитного договору. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту резервування коштів у розмірі 22 742,88 доларів США протягом дії кредитного договору та не встановлено використання позивачем саме зарезервованих коштів банку, як і правомірність стягнення банком з позичальника винагороди за резервування вказаних ресурсів протягом 7 років.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Справа розглядається в апеляційному порядку вдруге.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» повністю виконало свої зобов'язання за кредитним договором, надавши ОСОБА_5 грошові кошти, в той час, як ОСОБА_5 обов'язок щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування грошовими коштами не виконав.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 16 квітня 2008року сторони уклали договір про іпотечний кредит, за умовами якого ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 105 000гривень зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 16 квітня 2023року. Цільове призначення кредиту - придбання квартири АДРЕСА_1

На підставі заяви ОСОБА_5 від 09 липня 2008року кредитний договір від 16 квітня 2008року переведено із валюти «гривня» у валюту «долар США», про що 19 серпня 2008року сторони уклали додаткову угоду до договору про іпотечний кредит. Розмір кредиту після проведення конвертації валюти з урахуванням винагороди банку складає 22 742,88 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором позивач уклав із ОСОБА_6 договір поруки, за умовами якого остання зобов'язалася відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов'язань за договором про іпотечний кредит від 16.04.2008року та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть у нього на його підставі у майбутньому. Цим договором поручитель надав згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін із поручителем.

За умовами кредитного договору ОСОБА_5 зобов'язався щомісячно надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, нарахованих відсотків за користування грошовими коштами, комісії, а також інших витрат згідно з умовами договору.

Починаючи з березня 2014року зобов'язання щодо повернення кредиту ОСОБА_5 виконував неналежним чином, порушуючи строки внесення на рахунок банку щомісячних платежів, а в послідуючому- припинив платежі взагалі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, яка регулює правовідносини, що виникли із договору кредиту відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Враховуючи, що ОСОБА_5 допустив прострочення повернення чергової частини кредиту і наведений факт ним визнається та не спростовується, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що банк має право вимагати від відповідачів як від солідарних боржників дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України та умов укладеного із ОСОБА_5 кредитного договору.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо спростування такого права кредитора.

Разом з тим, із наявного в матеріалах справи розрахунку позивача за спірним кредитним договором вбачається, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань з погашення кредиту станом на 15 квітня 2015року заборгованість ОСОБА_5 склала 21 605,03доларів США, із яких: 18 913,61доларів США- заборгованість за кредитом; 1 320,52доларів США-заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами; 208,87доларів США- заборгованість з комісії; 122,83доларів США- пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штраф відповідно до умов договору- 10,91доларів США-фіксована частина; 1 028,29доларів США-процентна складова.

При цьому заборгованість за комісією включає в себе щомісячну виплату винагороди за резервування ресурсів та залежить від умов, встановлених графіком погашення кредиту.

Так, відповідно до четвертого пункту укладеної 19 серпня 2008року між банком та ОСОБА_5 додаткової угоди до договору про іпотечний кредит від 16.04.2008року для виконання зобов'язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту (додаток №2) до даного договору і надає позичальнику право на їх використання.

За надане право на використання зарезервованих коштів позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі, визначеному у пункті 8.1 договору.

Нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів (додаток №2 до договору) за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи із 360 днів у році. Розрахунок винагороди за резервування коштів здійснюється щоденно з моменту підписання договору.

При останньому погашенні винагорода за резервування ресурсів нараховується за весь час резервування (до дати погашення кредиту), при цьому сумою зарезервованих ресурсів вважається сума вказана в графіку погашення кредиту.

Винагорода за резервування ресурсів сплачується щомісяця з щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування . У випадку повного погашення кредиту винагорода сплачується одночасно з останнім платежем за кредитом.

ОСОБА_5 вказує на відсутність правових підстав для встановлення такої компенсаційної складової заборгованості, як винагорода за резервування ресурсів та вважає дану умову договору незаконною.

Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України, а відносини банку з клієнтом-споживачем, регулюються законодавством про захист прав споживачів. У наведених правовідносинах свобода договору істотною мірою обмежена та підкоряється імперативному державному регулюванню як законами, так і відповідними нормативно-правовими актами Національного банку України.

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 22 вересня 2011 року №3795-YI) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, на позивача покладаються додаткові обмеження, пов'язані з особливостями здійснення банківської діяльності.

Так, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згадане обмежувальне регулювання міститься, зокрема, у пункті 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007року №168, згідно з яким банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору, тощо).

Наведене обмеження було чинним на момент укладення з відповідачем кредитного договору та додаткової угоди до нього, що позбавляло кредитну установу права вимагати сплати на свою користь будь-яких платежів, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, незалежно від змісту й умов укладеного договору.

В той же час, відповідно до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» формування резервних фондів на покриття непередбачених збитків по всіх статтях активів та позабалансових забов'язаннях є обов'язком банків. Банки зобов'язані формувати інші фонди та резерви на покриття збитків від активів відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України.

Відрахування до резервних фондів здійснюється з прибутків банку (стаття 36 Закону).

Постановою Національного банку України №279 від 06.07.2000року (з послідуючими змінами та доповненнями), яка була чинною на час укладення кредитного договору та додаткової угоди до нього, затверджено Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, за змістом якого банки зобов'язані здійснювати формування резервів під кредитні ризики за коштами, що містяться на кореспондентських рахунках, які відкриті в інших банках, та за простроченими на строк понад 30 днів нарахованими доходами за кредитними операціями.

За рахунок сформованого резерву в порядку, встановленому Національним банком України, списується заборгованість за кредитними операціями, що класифікована банком як безнадійна (пункт 1.10 Положення).

Діючим законодавством, яке регулює банківську діяльність, не передбачено резервування коштів для надання їх у користування позичальникам за рахунок самих позичальників, як це відбулося у спірних правовідносинах.

Таким чином, колегія суддів зробила висновок про те, що пунктом 4 додаткової угоди до укладеного сторонами кредитного договору передбачено комісійну винагороду за резервування ресурсів, тобто за дії, які банк здійснює на свою користь, що є неправомірним.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16.

Обґрунтовуючи правомірність нарахування винагороди за резервування ресурсів, позивач послався на положення статті 627 ЦК України щодо свободи договору, однак не зазначив і не обґрунтував, які саме послуги за наведену комісію надавалися відповідачу як позичальнику.

Крім того, відповідно до наведеної вище норми матеріального права в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, хоча умова кредитного договору про обов'язок сплачувати комісію за резервування ресурсів не є нікчемною за своєю правовою природою станом на час його укладення, однак, на думку колегії суддів, включення до змісту спірного договору та виконання такої умови порушувало імперативні приписи Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що є неприпустимим для банків у відносинах із споживачами.

Стягнення з позичальника таких видів платежів, які не пов'язані з наданням певного роду послуг банком клієнтові, вимога сплати яких заборонена Національним банком України, що покладає певні обмеження на кредитну установу незалежно від часу укладення кредитного договору та включення певних умов у його текст, є незаконним.

Оскільки суд першої інстанції наведені обставини та норми матеріального права не врахував, колегія суддів вважає, що висновки суду в частині стягнення із ОСОБА_5 на користь позивача комісійної винагороди за резервування ресурсів є помилковими, а доводи апеляційної скарги в цій частині-обґрунтованими.

Враховуючи, що за період дії кредитного договору відповідач ОСОБА_5 сплатив на користь банку 3 993,68 доларів США комісійної винагороди за резервування ресурсів, нарахованих йому до сплати неправомірно, колегія суддів погоджується з доводами та розрахунками представника відповідача щодо зменшення заборгованості за кредитом на цю суму і вважає, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 13 440,65 доларів США, що за станом на 15.04.2015року відповідно до встановленого Національним банком України курсу становило 308 059грн 69коп., а за станом на 04.12.2018року-становить 379 332грн 29коп., та складається із основної заборгованості за кредитом в сумі 12 579,72 доларів США та відсотків за користування кредитом в сумі 860,93доларів США.

При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_5 за станом на 15.04.2015року сплатив позивачеві 10 163,16доларів США основної заборгованості за кредитом, 16 213,70доларів США відсотків за користування кредитом та 61,11доларів США пені. Всього при боргових зобов'язаннях у розмірі 22 742,88 доларів США позичальником уже сплачено 26 437,97доларів США.

Наведені вище розрахунки були направлені відповідачем на адресу банку і з ними ознайомлена представник позивача, однак заперечень щодо викладеної в них інформації на адресу апеляційного суду не надійшло.

Обґрунтованими апеляційний суд вважає також доводи апеляційної скарги щодо покладення на відповідача подвійної відповідальності шляхом стягнення з нього та з поручителя за порушення строків виконання кредитних зобов'язань пені та штрафу.

Цивільно-правова відповідальність- це покладення на порушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконаного обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи викладене та положення статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому незважаючи на умови кредитного договору їх одночасне застосування за одне й те саме правопорушення- порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Суд першої інстанції на викладені обставини та вимоги закону не зважив і помилково застосував до відповідачів подвійну цивільно-правову відповідальність, що є підставою для відповідної зміни ухваленого ним рішення.

При виборі того, який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися із відповідачів, колегія суддів враховує встановлені статтею 3 ЦК України загальні засади цивільного законодавства щодо справедливості і розумності та вважає, що зважаючи на тривалість судового розгляду спору та встановлений факт порушення відповідачами строків повернення кредитних коштів на строк більш, ніж на 30 днів, стягненню підлягає передбачений за таких обставин пунктами 5.3, 6.4 договору (додаткової угоди) штраф у розмірі 250грн+5% від суми позову.

Оскільки умовами кредитного договору не передбачено сплата штрафу в іноземній валюті, а відповідно до частини першої статті 533 ЦК України зобов'язання має бути виконане в гривнях, колегія суддів вважає, що розмір штрафу становить 15 652грн 92коп.( 250+ 5% від 13 440,65 доларів США =672,03доларів США х 22,92).

Таким чином, ухвалене судом рішення підлягає зміні із зменшенням розміру визначеної судом до стягнення кредитної заборгованості із 21 605,03 доларів США до 13 440,65доларів США, що за станом на 15.04.2015року відповідно до встановленого НБУ курсу становило 308 059грн 69коп., а за станом на 04.12.2018року - становить 379 332грн 29коп., а також із стягненням з відповідачів як із солідарних боржників на користь АТ КБ «Приватбанк» штрафу у розмірі 15 652грн 92коп.

У зв'язку із зміною судового рішення перерозподілу підлягають понесені сторонами судові витрати.

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а саме: на 65,4%, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з кожного із відповідачів судових витрат у розмірі 1827грн необхідно змінити та зменшити зазначену суму до 1194,85грн (всього позивачем сплачено судового збору на суму3 654грн, 65,4% від яких становить 2 389,70:2).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_5 при подачі апеляційної та касаційної скарг сплатив на користь держави судовий збір у розмірі 6 394,51грн, а повинен був сплатити 8 404,20грн.

Ухвалою від 11 листопада 2015 року суд апеляційної інстанції відстрочив ОСОБА_5 сплату судового збору в сумі 2009грн 69 коп. при подачі апеляційної скарги на строк до ухвалення судового рішення апеляційним судом (а.с.119).

Враховуючи, що в результаті касаційного та апеляційного перегляду розмір визначених до стягнення грошових коштів зменшився на 34,6%, понесені відповідачем ОСОБА_5 витрати на сплату судового збору підлягають стягненню із позивача у розмірі 5 496грн 35коп. ( 34,6% від 8 404грн 20коп.), а із ОСОБА_5 на користь держави підлягає стягненню несплачений ним при подачі апеляційної скарги судовий збір у розмірі 2009грн 69 коп., сплата якого була відстрочена апеляційним судом до ухвалення ним судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 374, 376 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 частково задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 17 вересня 2015 року змінити.

Зменшити розмір визначеної судом до стягнення кредитної заборгованості із 21 605,03 доларів США до 13 440,65 доларів США, що за станом на 15.04.2015 року відповідно до встановленого Національним банком України курсу становило 308 059 грн 69 коп., а за станом на 04.12.2018 року - становить 379 332 грн 29 коп.

Стягнути солідарно із ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 15 652 грн 92 коп. (п'ятнадцять тисяч шістсот п'ятдесят дві гривні 92 коп.).

Зменшети розмір стягнутих із кожного з відповідачів на користь позивача судових витрат із 1827 грн до 1194 грн 85 коп. (однієї тисячі ста дев'яноста чотирьох гривень 85 коп.).

В решті частині це ж рішення суду залишити без змін.

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 1д, ідентифікаційний код юридичної особи 14360570, на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає в АДРЕСА_2 понесені ним судові витрати в розмірі 5 496 грн 35 коп. (п'ять тисяч чотириста дев'яносто шість гривень 35 коп.).

Стягнути із ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 2009,69 грн (дві тисячі дев'ять гривень 69 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 07 грудня 2018 року

Суддя Л.В. Пузанова