справа №619/3219/18
провадження №2/619/1447/18
РІШЕННЯ

іменем України

02 листопада 2018 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2

справа №619/3219/18

Імя (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4,

відповідач: ОСОБА_5,

відповідач: ОСОБА_6,

розглянув позов про вселення.

Стислий виклад позиції сторін.

13 серпня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в якому на підставі ст.391 ЦК України просила вселити ОСОБА_3 до належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування позову ОСОБА_3 указала, що їй на праві власності належить вказана квартира. Однак, незважаючи на те, що з 19 лютого 2010 року єдиним законним власником вказаної квартири є позивач, в порушення її прав як власника цієї квартири, нею продовжують користуватися та проживати в ній колишні власники - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7. Позивач неодноразово приходила за адресою належної їй на праві власності квартири, намагалася порозумітися з відповідачами, аби вони дали їй доступ до квартири і не чинили їй перешкод у реалізації нею свого права на проживання в своїй квартирі, але відповідачі жодного разу навіть не відкрили вхідних дверей, не пішли на контакт із позивачем та не припинили чинити їй перешкод у користуванні нею своїм власним житлом. Такі дії відповідачів порушують права та законні інтереси позивача як власника майна, спричиняють їй прямі та опосередковані збитки, призводять до втрати вигоди.

Відповідач ОСОБА_6 подала відзив на позов, в якому зазначила, що вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивач жодного разу не приходила за вказаною адресою та не намагалася порозумітися з відповідачами. Також існує рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 червня 2018 року по справі №619/5064/14-ц із тим самим предметом спору та з тих самих підстав. Вказаним рішенням позивачу у позові відмовлено. Наразі, вказане рішення не є оспореним.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відзив не позов не подали.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

03 вересня 2018 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача було постановлено ухвалу про відкриття провадження та розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено перше судове засідання на 11 год 00 хв. 01 жовтня 2018 року. Також запропоновано відповідачеві подати до суду відзив на позов в строк до 21 вересня 2018 року. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив у строк до 24 вересня 2018 року. Запропоновано відповідачеві подати до суду в строк до 28 вересня 2018 року заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.

01 жовтня 2018 року розгляд справи було відкладено у звязку з відсутністю відомостей про вручення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

У судове засідання 02 листопада 2018 року відповідач ОСОБА_6 не з'явилася, до суду надійшла заява, в якій відповідач вказала, що з вимогами позовної заяви не згодна, просила відмовити у задоволенні позову, справу просила розглядати у її відсутність.

У судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. На адресу зареєстрованого місця проживання відповідача судом було направлено судову повістку про виклик до суду та копії відповідних документів. Відповідно до поштового повідомлення судова повістка про виклик до суду відповідачу була вручена 10 жовтня 2018 року.

У судове засідання відповідач ОСОБА_5 не з'явилася, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. На адресу зареєстрованого місця проживання відповідача судом було направлено судову повістку про виклик до суду та копії відповідних документів. Відповідно до поштового повідомлення судова повістка про виклик до суду відповідачу була вручена 10 жовтня 2018 року.

Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Так як відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не повідомили суд про причини неявки у судове засідання, то відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України суд вважає, що вказані відповідачі не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

У судове засідання позивач ОСОБА_3 не зявилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутність.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

ОСОБА_8 про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25365904 від 19.02.2010 року, ОСОБА_3 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя №1376 від 27.06.2007, виданого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, на праві приватної власності є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_8 листа Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області №02-22/1149 від 20.08.2018, відповідачі у встановленому порядку зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

ОСОБА_8 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини.

Стаття 124 Конституції України ключовим при визначенні судової юрисдикції визначає наявність «спору». Таке поняття неодноразово було предметом дослідження й аналізу Європейського суду з прав людини, який, зокрема, дійшов таких висновків.

Терміну «спір» (французькою мовою «contestation») необхідно надавати основного, а не формального значення (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium (ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 проти Бельгії), § 45). Важливо також не звертати уваги на форму та мовні засоби, що використовуються, а спиратися на реалії події відповідно до обставин кожної справи (Gorou v. Greece (no. 2) [GC] (Гору проти Греції №2) [ВП], § 29; і Boulois v. Luxembourg (Boulois проти Люксембургу) [ВП], § 92).

«Спір» повинен бути справжнього і серйозного характеру (Sporrong and Lцnnroth v. Sweden (Спорронґ і Льоннрот проти Швеції), § 81). Спір може стосуватися не лише існування права, а також сфери застосування чи порядку, у якому воно має бути використано (Benthem v. The Netherlands (Бентем проти Нідерландів), § 32). Він також може стосуватися фактичних обставин справи.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ОСОБА_8 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1 та 2 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

ОСОБА_8 ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

Особа, яка зареєструвала право власності на об'єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Як вбачається з ОСОБА_8 про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25365904 від 19.02.2010 року, позивач є власником спірної квартири.

ОСОБА_8 ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

ОСОБА_8 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

За приписами статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Положеннями статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Таким чином, зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про вселення.

ОСОБА_3 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту перешкод у реалізації нею свого права на проживання в своїй квартирі та не довела зазначений факт.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні квартирою, яка їй належить на праві власності.

Суд не бере до уваги посилання ОСОБА_6 на те, що є рішення суду із тим самим предметом спору та з тих самих підстав, оскільки як вбачається з рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 червня 2018 року по справі №619/5064/14-ц ОСОБА_3 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення та зняття з реєстраційного обліку, проте після скасування судового рішення судом касаційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції позивач уточнила позов та просила вселити її у спірну квартиру. Вказаним рішення суду відмолено у позові, оскільки відповідно до ч.4 ст.49 ЦПК України у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються.

Відповідно до абз.1 ч.6 ст.259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як пять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

ОСОБА_8 п.15.5 ч.1 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273-279, 351, 352, 354, пунктами 8, 15.5 ч.1 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_3відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3, місце проживання: 61058 АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_4, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2.

Відповідач: ОСОБА_5, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач: ОСОБА_6, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_3.

Повне судове рішення складено 06 листопада 2018 року.

Суддя Є. А. Болибок