Провадження № 22-ц/801/173/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М.М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 рокуСправа № 127/18835/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів: Шемети Т. М., Зайцева А. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Кирилюк Л. М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

відповідач - Басейнове управління водних ресурсів річки Південний Буг,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене 21 вересня 2018 року під головуванням судді Сичука М. М. в м. Вінниці (дата складання повного тексту рішення - 25 вересня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та матеріальної допомоги на оздоровлення, -

встановив:

31 липня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Вінницького регіонального управління водних ресурсів (далі Вінницьке РУВР), яке 17 вересня 2018 року Наказом Державного агентства водних ресурсів України № 703 перейменоване у Басейнове управління водних ресурсів річки Південний Буг, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що 24 квітня 2018 року його було попереджено про можливе вивільнення із займаної посади заступника начальника Вінницького РУВР і запропоновано переведення на кілька посад: провідного гідротехніка використання водних ресурсів та моніторингу вод, провідного інженера-землевпорядника відділу водних об'єктів та техногенно-екологічної безпеки.

Після ознайомлення із організаційною структурою Вінницького РУВР, що вводилась у дію з 24 квітня 2018 року, та першою сторінкою штатного розпису на 2018 рік ОСОБА_3 довідався про те, що у Вінницькому РУВР є інші вакантні посади, які відповідають його освітньо-кваліфікаційному рівню та досвіду роботи, тому 11 травня2018 року звернувся до виконувача обов'язків начальника Вінницького РУВР із заявою про перегляд запропонованих йому раніше вакантних посад з метою переведення його на рівнозначну посаду, на зайняття якої він має переважне право, але відповіді не отримав. 25 травня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Державного агентства водних ресурсів України з проханням в межах компетенції вирішити питання щодо залишення посади заступника начальника управління або переведення його на рівнозначну посаду у Вінницькому РУВР.

30 травня 2018 року ОСОБА_3 була запропонована посада начальника експлуатаційної дільниці Вінницького РУВР, на яку він погодився, але 06 липня 2018 року отримав листа від Вінницького РУВР, датованого 02 липням 2018 року та наказ про звільнення № 40-К від 02 липням 2018 року із зазначенням підстави для звільнення:

- попередження від 24 квітня 2018 року про майбутнє звільнення та пропозиція переведення на посаду провідного гідротехніка відділу використання водних ресурсів та моніторингу вод;

- попередження від 24 квітня 2018 року про майбутнє звільнення та пропозиція переведення на посаду провідного інженера-землевпорядника відділу водних об'єктів та ТЕД гідротехніка відділу використання водних ресурсів та моніторингу;

- попередження від 30 травня 2018 року про майбутнє звільнення та пропозиція переведення на посаду начальника експлуатаційної дільниці;

- акт про відмову від запропонованих посад № 248 від 30 травня 2018 року.

Крім того, звільнення відбулось під час його тимчасової непрацездатності з 02 липня 2018 року по 17 липня 2008 року, що підтверджено листком непрацездатності.

З урахуванням заяв про уточнення позовних вимог просив: визнати незаконним та скасувати наказ начальника Вінницького РУВР № 40-К від 02 липня 2018 року; поновити його на посаді заступника начальника Вінницького РУВР; стягнути з Вінницького РУВР на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; допустити рішення до негайного виконання в частині вимог про поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць; зобов'язати Вінницьке РУВР нарахувати та виплатити йому матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі місячного окладу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 вересня 2018 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ виконувача обов'язків начальника Вінницького РУВР від 02 липня 2018 року № 40-К про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника начальника Вінницького РУВР у зв'язку зі скороченням чисельності працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника Вінницького РУВР з 02 липня 2018 року. Стягнуто з Вінницького РУВР на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 18438 грн 68 к., без урахування утримання з цієї суми прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. В іншій частині позову відмолено. Рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць звернуто до негайного виконання. Стягнуто з Вінницького РУВР на користь держави судовий збір в сумі 2114 грн 40 к.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_3, всупереч приписам частин другої та третьої статті 40 КЗпП України, відбулось на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, не дивлячись на його згоду на переведення на іншу посаду - начальника експлуатаційної дільниці, у період тимчасової непрацездатності позивача.

В апеляційній скарзі Басейнове управління водних ресурсів річки Південний Буг, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалите у цій частині нове рішення про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалося на те, що суд залишив поза увагою ту обставину, що попередження про звільнення, яке ОСОБА_3 отримав 30 травня 2018 року, він повернув до Вінницького РУВР з відміткою про згоду на переведення на посаду начальника експлуатаційної дільниці лише 21 червня 2018 року, коли ця посада уже не була вакантною, 30 травня 2018 року ОСОБА_3 усно від неї відмовився, що підтверджується відповідними актами від 30 травня 2018 року та 21 червня 2018 року, яким суд першої інстанції не дав оцінки у своєму рішенні.

Щодо звільнення позивача під час тимчасової непрацездатності, то суд не взяв до уваги, що на підтвердження своєї непрацездатності ОСОБА_4 подав до Вінницького РУВР лише ксерокопію листка непрацездатності, що суперечить приписам статті 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

В частині, якою відмовлено у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання Вінницького РУВР здійснити нарахування та виплату ОСОБА_3 допомоги на оздоровлення, рішення не оскаржується.

12 листопада 2018 року ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

01 вересня 2018 року у справі відкрито апеляційне провадження Апеляційним судом Вінницької області.

Пунктом 8 частини першої Розділу ХІІІ Цивільного процесуального Кодексу України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Вінницької області та утворено Вінницький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у місті Вінниці.

У відповідності до частини шостої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на відповідній території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до положень статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів, що відбулися 09 листопада 2018 року, днем початку роботи Вінницького апеляційного суду визначено 12 листопада 2018 року. Відповідне повідомлення голови новоутвореного суду опубліковано у газеті «Голос України» № 213 (6968) від 10 листопада 2018 року.

Згідно з пунктом 3 частини першої, частиною п'ятою статті 31 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України), у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

Таким чином справа підлягає апеляційному розгляду Вінницьким апеляційним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на ту ж територію, що й юрисдикція Апеляційного суду Вінницької області.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що наказом Вінницького РУВР №87-К від 12 жовтня 2016 року ОСОБА_3 був поновлений на посаді заступника начальника Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг (а. с. 27).

24 квітня 2018 року ОСОБА_3 було попереджено про можливе вивільнення із займаної посади заступника начальника Вінницького РУВР і запропоновано переведення на посади: провідного гідротехніка використання водних ресурсів та моніторингу вод, провідного інженера-землевпорядника відділу водних об'єктів та техногенно-екологічної безпеки. Під час отримання попередження ОСОБА_3 зробив запис, що рішення про згоду із переведенням на запропоновані посади прийме після ознайомлення із новим штатним розписом та структурою Вінницького РУВР (а. с. 6).

11 травня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до виконувача обов'язків начальника Вінницького РУВР із заявою про перегляд запропонованих йому раніше вакантних посад з метою переведення його на рівнозначну посаду, на яку він має переважне право (а. с. 12).

25 травня 2018 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до Державного агентства водних ресурсів України про вирішення питання щодо залишення посади заступника начальника управління або переведення його на рівнозначну посаду у Вінницькому РУВР (а. с. 13).

30 травня 2018 року ОСОБА_3 було повторно письмово, за підписом виконувача обов'язків начальника Вінницького РУВР Литвиненка А. О., попереджено про майбутнє звільнення з посади заступника начальника Вінницького РУВР у зв'язку скороченням чисельності працівників та зміною структури управління і запропоновано переведення на посаду начальника експлуатаційної дільниці Вінницького РУВР. У попередженні міститься підпис ОСОБА_3 у графі «Згоден» на запропоноване переведення (а. с. 8).

Того ж дня головний інженер Вінницького РУВР, головний бухгалтер, провідний інженер з підготовки кадрів, головний економіст та провідний юрисконсульт склали акт про те, що ОСОБА_3 усно відмовився від запропонованої посади, але підпису на попередженні не поставив і обидва його примірники забрав із собою (а. с. 71).

21 червня 2018 року головний інженер Вінницького РУВР, провідний інженер з підготовки кадрів, головний економіст та провідний юрисконсульт склали акт, за змістом якого вони не змогли вручити ОСОБА_3 відповідь на його погодження на переведення на посаду начальника дільниці Вінницького РУВР через відсутність ОСОБА_3 на робочому місці (а. с. 74).

Наказом № 40-К від 02 липня 2018 року ОСОБА_3 звільнено із посади заступника начальника Вінницького РУВР у зв'язку скороченням чисельності працівників та зміною структури управління (а. с. 16).

Відповідно до листка непрацездатності серії АДД № 595198 ОСОБА_3 перебував на амбулаторному лікуванні з 02 липня 2018 року по 17 липня 2018 року (а. с. 17).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга цієї статті).

У відповідності до частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як роз'яснено у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Системний аналіз зазначених норм закону у взаємозв'язку із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України вказує на те, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації і саме з цього моменту починається перебіг двомісячного строку, після якого працівника може бути звільнено, а працівник має право прийняти рішення про згоду або незгоду із запропонованим роботодавцем посадами до закінчення цього строку. Пропонувати і заповнювати ці посади іншими працівниками у зазначений строк, не отримавши письмової відмови працівника, якому ця посада була (повинна була бути) запропонованою раніше, не можна.

Отже, оскільки посаду начальника експлуатаційної дільниці Вінницького РУВР було запропоновано ОСОБА_3 лише 30 травня 2018 року, то саме з цього часу почався перебіг двомісячного строку його попередження про майбутнє звільнення, а тому суд першої інстанції, встановивши, що 21 червня 2018 року позивач погодився на переведення на вказану посаду, прийшов до правильного висновку, що станом на 02 липня 2018 року відповідач не мав законних підстав для звільнення ОСОБА_3

При цьому, навіть якби зазначена посада була запропонована позивачу вчасно - 24 квітня 2018 року, то й у цьому випадку Вінницьке РУВР не могло її заповнювати іншим працівником до 25 червня 2018 року, а відтак і звільняти ОСОБА_3 після отримання 21 червня 2018 року його згоди на переведення.

Відтак, доводи апеляційної щодо відсутності у рішенні суду першої інстанції оцінки змісту актів від 30 травня 2018 року та 21 червня 2018 року на увагу не заслуговують, як такі, що не спростовують висновку суду про відсутність підстав для звільнення позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставність висновку про звільнення позивача під час його тимчасової непрацездатності, то апеляційний суд виходить із того, що порушення відповідачем при звільненні ОСОБА_3 приписів частини другої статті 40, частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України є достатньою підставою для визнання незаконним наказу про його звільнення та поновлення позивача на роботі.

Разом з тим частина третя статті 40 КЗпП України містить імперативну заборону на звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з передбаченої пунктом 1частини першої цієї статті підстави в період його тимчасової непрацездатності, окрім випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як видно з матеріалів справи, подавши 19 липня 2018 року Вінницькому РУВР копію листка непрацездатності ОСОБА_3 послався на те, що його оригінал необхідний для подання до суду, оскільки він має намір оскаржити своє звільнення.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

За змістом частин п'ятої та шостої цієї статті учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Письмовий доказ, поданий у копії не береться судом до уваги лише за умови, що учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 та його заяви Вінницькому РУВР від 19 липня 2018 року про оплату допомоги у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю видно, що оригінал листка непрацездатності перебуває у нього (він зазначав також про можливість надання цього оригіналу на вимогу адміністрації Вінницького РУВР) (а. с. 75).

Проте, під час розгляду справи відповідач не ставив під сумнів відповідність поданої позивачем копії листка непрацездатності оригіналу, а тому суд першої інстанції не мав підстав не брати її до уваги. Більше того, та обставина, що з 02 липня 2018 року до 17 липня 2017 року ОСОБА_3 перебував на амбулаторному лікуванні відповідачем не заперечувалась, що в силу приписів частини першої статті 81 ЦПК України позбавляло позивача обов'язку її доказування.

Згідно із преамбулою Закону України від 23 вересня 1999 року

№ 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» цей Закон відповідно до Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я.

Стаття 31 цього Закону визначає перелік документів, необхідних для призначення матеріального забезпечення за страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, що не є предметом спору у цій справі, і не встановлює обов'язку особи доведення факту непрацездатності на момент звільнення виключно оригіналом листка непрацездатності.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Вінницького регіонального відділення водних ресурсів залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст постанови складено 10 грудня 2018 року)

Головуючий О.С. Панасюк

Судді: Т.М. Шемета

А.Ю. Зайцев