Справа № 310/1490/18
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

23 липня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді..........Дністрян О.М.,

при секретарі…………..…Уставицькій Н.М..,

за участю позивача та її представника - адвоката ОСОБА_3, представника третьої особи - Аліпової І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Бердянської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, мотивуючи тим, що з вересня 2014 р. по листопад 2016 року вони з відповідачем перебувала у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 року від шлюбу народився син ОСОБА_7. У листопаді 2016р. року шлюб між нею та відповідачем був розірваний на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22.11.2016 року. Після розірвання шлюбу вони проживають окремо. Неповнолітній син проживає разом з нею у м.Бердянську, їй тільки відомо, що відповідач проживає у м.Донецьк, адреса невідома. Відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16.08.2016 р. з відповідача на її користь були стягнуті аліменти на утримання сина. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Дитина проживає разом з нею, вона самостійно несе усі витрати по утриманню сина, при цьому неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні спільного сина, однак її звернення залишено відповідачем без задоволення. Її батьки: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проживають у м.Донецьку, іноді виникає потреба виїздити до її попереднього місця проживання, тобто до родичів, для можливості спілкування дитини з бабусею та дідусем, для фізичного, духовного та морального розвитку сина, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків, а також у разі потреби в неї самої побачитися з батьками, до того ж її батько хворий, та може виникнути потреба негайно відвідати батька. Вона неодноразово зверталась в усній формі до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина, але відповідач відмовляється. Просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд з 01.10.2018 року по 30.09.2019 року за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя та на територію тимчасово непідконтрольну Україні, у межах Донецької та Луганських областей, Автономної республіки Крим неповнолітньому ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у її супроводі, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також надати їй дозвіл без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду за межі України їх сина.

Позивачка ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що їй дуже необхідно у жовтні цього року поїхати до батьків у м. Донецьк, провідати їх та навідатися на квартиру, а також вона хотіла б колись відвідати дядька у м. Санкт -Петербург, але точно не знає коли поїде. Просила позов задовольнити.

Представник позивачки - адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений, що підтверджується довідкою про розміщення на сайті Бердянського міськрайсуду Запорізької області інформації про виклик відповідача в судове засідання. Заяви про розгляд справи за його відсутності чи про відкладення справи до суду не надав, заперечень проти позову до суду також не надходило. Тому суд у відповідності до ст. 280, 281 ЦПК України, вважає за можливим провести заочний розгляд справи.

Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради - Аліпова І.А. (довіреність №01-0051/40 від 02.01.2018р.) - в судовому засіданні не заперечували проти надання дозволу на виїзд дитини до м. Донецьк, де знаходиться його дід та баба.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 від 17.09.2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 2014 року (а.с.8). Від шлюбу мають малолітню дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 5) .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області №310/5267/16-ц від 22.11.2016 року шлюбу між стронами розірвано (а.с.9).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області №310/5265/16-ц від 16.08.2016 року з ОСОБА_6 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання сина ОСОБА_7 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.07.2016р.

Як зазначає позивачка у позовній заяві, у неї виникла необхідність виїхати разом із сином на тимчасово окуповану територію - м. Донецьк, до своїх батьків, а також до країн ближнього та дального зарубіжжя, у її супроводі без згоди батька.

Статтею 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини та зазначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та статтей 141, 153, 157 СК України.

Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строки та мету виїзду.

Позивачка в своїй заяві просить надати дозвіл в тому числі на багаторазовий тимчасовий виїзд дитини за межі України до країн ближнього та дального зарубіжжя з 01.01.2018 року по 30.09.2019 рік. При цьому позивачкою не конкретизовано країна, час, з якого дитина буде виїжджати до певної країни, мету, період та місце перебування дитини у цій країні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що надання дозволу на багаторазовий виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретної держави, часу, періоду, мети та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства та чинним законодавством не передбачено, а тому у задоволенні позову в частині вимог щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України до країн ближнього та дального зарубіжжя та надання дозволу на ормлення документів для тимчасового виїзду за межі України дитини необхідно відмовити.

Проте, відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», в районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян; на вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу.

Тимчасово окуповані населені пункти визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», серед яких є м. Донецьк.

Наказами № 415ог від 12.06.2015 року, №222ог від 14.04.2017 року заступників керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України затверджені «Тимчасовий порядок контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» і «Тимчасовий порядок здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей».

Згідно наведених нормативних актів в'їзд на неконтрольовану територію та виїзд з неї осіб здійснюється через блокпости: громадян України - за умови пред'явлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", а тих, які не досягли 16-річного віку - з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженимипостановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або за рішенням суду.

Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 - річного віку, в супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Судом встановлено, що на території тимчасово непідконтрольній владі України, а саме в м. Донецьк, проживають батьки позивачки, та відповідно дід та баба її сина, тому з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо надання дозволу неповнолітній дитині на виїзд з території, підконтрольної владі України, на тимчасово непідконтрольну територію Донецької області та у зворотному напрямку у супроводі матері.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10,76,141, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд на територію Донецької області, тимчасово непідконтрольну владі України, та у зворотному напрямку, малолітньому ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 01.10.2018 року до 01.12.2018 року.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. М. Дністрян