АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/650/18
Категорія: 48 Головуючий по 1 інстанції Шимчик Р. В. Доповідач в апеляційній інстанції Пономаренко В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

суддів Новікова О.М., Пономаренка В.В., Сіренка Ю.В.

секретар Торопенко Н.М.

за участю:

позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 20 лютого 2018 року, ухваленого суддею Шимчиком Р.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності поділ спільної сумісної власності подружжя та стягнення ? частини вартості майна, - :

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності поділ спільної сумісної власності подружжя та стягнення ? частини вартості майна.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 05.06.1993 року було укладено шлюб між сторонами , який був зареєстрований відділом РАЦС Жовтневого району м. Могилів, Республіки Білорусь, актовий запис № 371.

На даний час вони з відповідачкою проживають окремо та не ведуть спільного господарства.

За час сумісного життя у шлюбі на території України та за спільні кошти позивачем та відповідачем було придбане майно:

- автомобіль Mersedes-Benz , 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1;

- причіп - фургон житловий СВІФТ Європа 550, державний номерний знак НОМЕР_2;

- нежитлове приміщення - комплекс загальною площею 317,7 м2, що знаходиться по АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці Жашківської міської ради.

В даний час виникло питання розділу спільно нажитого майна, проте відповідач не визнає за позивачем права власності на ? частину майна.

Позивач неодноразово змінювала свої позовні вимоги і уточнивши вимоги просила визнати за нею право власності на: ? частину комплексу, загальною площею 317,7 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1; ? частину земельної ділянки, площею 0,2297 га за адресою АДРЕСА_1; ? частину доходів, отриманих відповідачем від здійснення підприємницької діяльності за період 2016 року та період з 01 січня по квітень 2017 року; стягнути з відповідача на користь позивача ? частину грошових коштів за транспортний засіб марки Mersedes-Benz, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, у розмірі 208139 грн. 50 коп. (а.с.146-148).

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 20 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності поділ спільної сумісної власності подружжя та стягнення ? частини вартості майна задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину комплексу загальною площею 317,7 м2, що знаходиться по АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці Жашківської міської ради.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі ? частини ринкової вартості автомобіля Mersedes-Benz 311 cdi, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 в сумі 208139 (двісті вісім тисяч сто тридцять дев'ять) гривень 50 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір при подачі позовної заяви до суду в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що судом першої інстанції порушено вимоги матеріального та процесуального права, вважає його незаконним, необґрунтованим і просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення , яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В обгрунтування апеляційних вимог зазначено, що при винесені рішення в частині задоволення позовних вимог по поділу комплексу нежитлових будівель по вул. Нахімова 3а в м.Жашків не було взято до уваги що відповідач придбав даний майновий комплекс будучи приватним підприємцем (з 22.02.2005 року він є Приватним підприємцем - фізичною особою підприємцем) за кошти отримані по борговій розписці від 03.01.2006 які отримав саме для придбання оспорюваного комплексу. Отримавши кошти 6 квітня 2006 року Приватним підприємцем ОСОБА_4 було придбано комплекс нежитлових будівель, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Посвідченого Приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області.

Вважає, що судом не взято до уваги той факт що спірний майновий комплекс придбаний не за спільні кошти подружжя на, що не одноразово наголошувалося у судових засіданнях. У останньому судовому засіданні суд не взяв до уваги боргову розписку. Оскільки грошові кошти позичалися в Білорусії розписка знаходиться у позичальника і тільки у грудні 2017 року була надіслана на мій телефон факсом.

П. 29 Постанови пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що відповідно до положень ст.57. 61 СК, ст.52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Колишня дружина переїхала проживати в Україну у кінці 2012 року, ніяким чином не брала участі у придбанні та утримані спірного майна. Приймаючи рішення суд залишив поза увагою доводи відповідача щодо джерела і придбання спірного майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Відповідно до ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено.

Як зазначається у ч. 2 ст. 52 ЦК України, фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. На підставі цього положення, а також норм ст. ст. 57, 61 СК України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Дані твердження находять своє відображення у ряді рішень судів зокрема Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.06.2014 року, Постанові Верховного суду України від 2.10.2013 року справа №6-79цс13 , Постанова Верховного суду України від 18.05.2016 справа №6-1327цс15 .

Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб - підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно - правових договорів як правової форми їх діяльності.

Стягуючи з відповідача на користь позивача ? вартості автомобіля суд не врахував той факт що автомобіль був проданий коли позивач і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, а кошти отримані за автомобіль витратили на ремонт квартири доньки.

А тому, вважає, що районний суд порушив його права та інтереси, просить апеляційну скаргу задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 вказує, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 не відповідають дійсним обставинам справи, які стверджені доказами, що були надані до суду першої інстанції в порядку передбаченому чинним Цивільним процесуальним законодавством України на момент розгляду справи, а також рішення суду було винесено у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Позивач зазначає, що ОСОБА_4 в судовому засіданні 20 лютого 2018 року визнав вимогу про стягнення з нього на користь позивача грошових коштів у розмірі 208 139,00 (двісті вісім тисяч сто тридцять дев'ять) гривень і не заперечував проти її задоволення судом про що , свідчить протокол судового засідання та звукозапис засідання.

Відповідно до ч.6 ст. 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Апелянт безпідставно посилається на те, що автомобіль був проданий під час перебування з позивачем у шлюбі, а кошти нібито були використані на ремонтні роботи у квартирі їхньої спільної доньки.

Вказані твердження спростовуються судовим рішенням Жашківського районного суду Черкаської області по цивільній справі від 07.04.2017 року про розірвання шлюбу між сторонами.

У вказаному рішенні встановлено наступні обставини: що з 2015 року сторони спільно не проживають та не ведуть спільного господарства. Тобто, шлюбні стосунки між ними фактично припинилися у 2015 році.

Спірний транспортний засіб був проданий відповідачем 14 червня 2016р.

Також Відповідачем не надано суду (першої та апеляційної інстанцій) жодного належного та достовірного доказу на підтвердження того, що кошти від продажу були використані ним в інтересах нашої доньки.

Оскільки він не звертався до позивача за згодою на відчуження автомобіля, то і жодного відшкодування від нього позивач не отримувала.

П. 24. Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

П. 30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім»ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Таким чином, суд першої інстанції законно та обґрунтовано задовольнив вимогу щодо стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 208 139,00 - ? частини від його ринкової вартості. Відповідач безпідставно посилається, що суд неправильно встановив обставини справи в цій частині.

Також, ОСОБА_4 у апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції незаконно поділив між сторонами по 1/2 частині комплексу нежитлових будівель за адресою: АДРЕСА_1.

Вказані у апеляційній скарзі обставини не відповідають дійсності і спростовуються наступним: із 2013 р. в Україні існує усталена судова практика щодо поділу майна, в тому числі майна фізичної особи - підприємця. В ч.2 узагальнення до ВССУ судової практики вирішення майнових спорів між подружжям (за 2013-2015рр) зазначено наступне: "... з приводу поділу майна між подружжям у випадках, коли один із них (або обидва) - фізична особа - підприємець, ВСУ висловив правову позицію у справі №6-1109цс15, де зазначив, що системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Отже, майно фізичної особи-підприємия (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Тому сам по собі факт придбання спірного майна приватним підприємцем для його використання у своїй підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна об'єктом права особистої приватної власності одного з подружжя.

Виходячи з вищезазначених правових позицій ВСУ, можна сказати, що майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

При цьому, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 17-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 СК України, треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Суд першої інстанції у своєму рішенні навів аналогічну позицію, викладену у Постановах Пленуму ВСУ у справах №235/9895/15-ц від 07.02.2018 р. та №654/5243/14-ц.

Відповідачем до апеляційної скарги, в якості доказу придбання спірного комплексу приміщень за позичені кошти, надано копію розписки про отримання грошових коштів у позику від ОСОБА_6. Розписка надіслана Відповідачу за допомогою факсу ще 15 грудня 2017 року.

Позивач вказує, що вказана розписка укладена між Відповідачем та рідною сестрою відповідача, не була надана суду першої інстанції для огляду та для долучення до матеріалів справи, хоча останнє судове засідання по справі відбулося 20 лютого 2018 р., не зазначено поважних причин не подання її до суду першої інстанції, розписка подана до апеляційного суду не в оригіналі, а в недостовірній копії. На судовому засіданні в суді першої інстанції Відповідач посилався на наявність у нього такої розписки, але чомусь не надав суду.

Вважає, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано поставився критично до такого пояснення ОСОБА_4 Це дає всі підстави вважати, що вказана розписка була складена набагато пізніше (для суду), є безгрошовою, а тому і укладена на таких дивних умовах: між рідними братом та сестрою, без кінцевої дати повернення боргу, без відсотків за користування грішми, без графіка погашення боргу, без нотаріального посвідчення та без моєї письмової згоди. У Відповідача чомусь відсутні докази того, що він за ці 12 років повернув за розпискою сестрі якісь кошти.

Позивач просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до п. 8 Перехідних Положень ЦПК України, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно до п. 9 Перехідних Положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до вимог ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому із урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, суд вважав, що позивач ОСОБА_3 має право на ? частину майна набутого за час шлюбу з відповідачем ОСОБА_4

З даним висновком погоджується і колегія суддів.

За матеріалами справи встановлено, що позивач та відповідач з 05 червня 1993 року перебували у зареєстровану шлюбі, актовий запис № 371, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб НОМЕР_3, виданого повторно 25.10.2014р. відділом РАЦС Жовтневого району м. Могилів, Республіки Білорусь (а.с. 11).

На підставі рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 07.04.2017 р. шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 124).

За період спільного проживання в шлюбі ними було придбано майно, а саме :

- автомобіль Mersedes-Benz , 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1;

- причіп - фургон житловий СВІФТ Європа 550, державний номерний знак НОМЕР_2;

- нежитлове приміщення - комплекс загальною площею 317,7 м2, що знаходиться по АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці Жашківської міської ради.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, подружжя має право на поділ майна, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 2 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Колегія суддів зазначає, що із врахуванням вищезазначених вимог закону, факт придбання рухомого і нерухомого майна, а саме: автомобіля Mersedes-Benz , 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; причіпа-фургона житлового СВІФТ Європа 550, державний номерний знак НОМЕР_2; нежитлового приміщення комплексу загальною площею 317,7 м2, що знаходиться по АДРЕСА_1, за час шлюбу подружжям за сумісні кошти знайшов у суді своє підтвердження, а тому як передбачено нормами Сімейного кодексу України майно набуте в період шлюбу належить чоловіку та дружині в рівних долях, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку у такому майні.

Статтею 57 Сімейного кодексу України чітко визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов'язок довести ті обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на відповідача.

Колегія зазначає, що вимоги апелянта про те, що нерухоме майно у вигляді нежитлового приміщення - комплексу загальною площею 317,7 м2, що знаходиться по АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю відповідача не заслуговують на увагу, оскільки докази того, що вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю відповідача у матеріалах справи відсутні, а тому його твердження стосовно цього факту слід вважати припущенням, яке судом вірно не було прийняте як доказ. Ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції відповідачем не надано оригінал боргової розписки від 03.01.2006 року, незавірену ксерокопію якої долучено до апеляційної скарги.

Аналогічну позицію викладено у постановах Пленуму Верховного Суду від 06.02.2018 р. у справі №235/9895/15-ц та від 07.02.2018 р. у справі №654/5243/14-ц, а саме «Спірне майно учасниками справи набуто в період перебування у шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку у такому майні. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.»

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, володіють та користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсними та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Так, згідно з листа повідомлення Територіального сервісного центру №7142 від 12.11.2016 р. № 31/23/42-873 з'ясовано, що автомобіль Mersedes-Benz , 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, 14 червня 2016 року був перереєстрований на іншу особу (а.с. 23), а тому районний суд вірно в рішенні вказав, що об'єктом поділу може бути лише грошова компенсація від вартості вищевказаного автомобіля.

Ч.4 с. 71 СК України передбачено присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Положеннями ч.ч. 1,5 ст. 263 ЦПК України чітко визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується із думкою районного суду, що оцінивши обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, позивач має право на ? частину майна набутого за час шлюбу з відповідачем.

З врахуванням вище наведених обставини та досліджених судом матеріалів справи, колегія підтримує обґрунтування районного суду, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а позов таким що підлягає до задоволення в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що, встановивши дійсні обставини справи, суд дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, колегія суддів не вбачає.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишає без задоволення, а рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 20 лютого 2018 року у даній справі - без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог підпункту «в» п.4 сч.1 ст.382 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_4 судового збору у розмірі 7406 грн. 60 коп., з перерахуванням його до спеціального фонду Державного бюджету України.

При цьому колегія суддів виходить з того, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що позивачем ОСОБА_3 при подачі позову проведено оплату судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. і його доплата не проводилася.

Як вбачається з уточненої редакції позовної заяви (а.с.146-148), вартість частки позивача складає 603899 грн., а тому позивач ОСОБА_3 повинна була сплатити судовий збір в сумі 6038 грн. 99 коп., а не 551 грн. 20 коп.

Звертаючись з апеляційною скаргою відповідач ОСОБА_4 провів оплату судового збору в розмірі 825 грн., при цьому помилково вирахувавши це, з сплаченого позивачем судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., а не з розміру 6038 грн. 99 коп.

Таким чином відповідачем не доплачено судовий збір у розмірі 7406 грн. 60 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 20 лютого 2018 року, ухваленого суддею Шимчиком Р.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності поділ спільної сумісної власності подружжя та стягнення ? частини вартості майна - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 7406 грн. 60 коп., перерахуваши його до спеціального фонду Державного бюджету України.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 квітня 2018 року.

Судді Новіков О. М.

Пономаренко В.В.

Сіренко Ю.В.