МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-ц-2-5000/07 Категорія 5
Провадження № 22-ц/4812/94/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2018 року судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю представника апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2 подану його представником ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2007 року, постановлене під головуванням судді Ямкової О.О. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Адміністрації Центрального району Виконкому Миколаївської міської ради про визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2007 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому посилалась на те, що згідно рішення Миколаївської міської ради від 06.10.2006 р. за № 1974 «Про надання дозволу на переведення житлових приміщень у нежитлові з їх реконструкцією для розташування об'єктів торгівлі, побутового обслуговування, громадського харчування, офісів» їй було дозволено переведення АДРЕСА_1 у нежитлове приміщення та дозволено виконання проектних та ремонтно-будівельних робіт по реконструкції нежитлових приміщень. З метою зайняття підприємницькою діяльністю нею самовільно були переобладнані під кафе-закусочну кв. 14, 15 по АДРЕСА_1 загальною площею 280,8 кв.м. та основною площею 202,1кв.м. Також, позивака зазначала, що має усі необхідні дозвільні документи для роботи кафе-закусочної і нею виконані повністю ремонтно-будівельні роботи по реконструкції та переобладнанню квартир у нежитлове приміщення, виготовлено технічний паспорт на вказане приміщення з цільовим призначенням - кафе-закусочна. Однак, в адміністрації Центрального району їй відмовляють в оформленні правових документів на нього, мотивуючи тим, що вона самовільно без попередньо розробленого проекту виконала ремонтно-будівельні роботи по переобладнанню квартир у нежитлове приміщення. На підставі викладеного, позивачка просила суд визнати за нею право власності на самовільно реконструйоване кафе-закусочну, яке розташоване за адресою : АДРЕСА_1 в м. Миколаєві загальною площею 280,8 кв.м. та основною площею 202,1 кв.м.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2007 року позов ОСОБА_3 задоволено. Судом вирішено визнати за ОСОБА_3 право власності на самочинно реконструйоване нежитлове приміщення кафе-закусочної по АДРЕСА_1, основною площею 202,1 кв.м., загальною площею 280,8 кв.м.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2, який не брав участі у розгляді справи, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову, посилаючись на те, що даним рішенням порушені його прав як сусіда, що живе поруч з кафе в квартирі НОМЕР_1.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 слід закрити з наступних підстав:

Так, судом було встановлено, що ОСОБА_3 належали на праві власності квартири НОМЕР_2 та НОМЕР_3 по АДРЕСА_1. Рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 1974 від 06.10.2006 року переведено дані житлові приміщення в нежитлові та дозволено виконання проектних і ремонтно-будівельних робіт по реконструкції нежитлових приміщень для розміщення кафе-закусочної.

Позивачкою своєю працею й за свої особисті кошти без належно затвердженого проекту було здійснено реконструкцію нежитлових приміщень квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 й переобладнано в кафе-закусочну, в результаті чого загальна площа її складає 280,8 кв. м., основна площа 202.1 кв. м.

При зверненні до Адміністрації Центрального району виконкому Миколаївської міської ради для оформлення реконструйованого нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 їй листом від 12.07.2007 року було відмовлено в зазначеному оформленні й запропоновано звернутися до суду. КП ММБТІ також відмовило позивачу в реєстрації права власності на самочинно реконструйоване приміщення кафе-закусочної, переобладнаного з нежитлових приміщень квартир НОМЕР_4 по АДРЕСА_1.

Проаналізувавши зазначені обставини та врахувавши положення ст. ст. 328, 376 ЦК України, суд дійшов висновку, що позивачка самочинно переобладнавши нежитлові приміщення НОМЕР_2 та НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 в кафе-закусочну по АДРЕСА_1, основною площею 202,1 кв. м., загальною площею 280,8 кв. м., не порушила прав інших осіб, проводила будівництво за свої кошти й на придбані нею матеріали, а тому вважав позов таким, що підлягає задоволенню шляхом визнання за позивачкою права власності на нежитлове приміщення кафе-закусочної по АДРЕСА_1

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не залучався до участі у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що під час ухвалення рішення, яке є предметом перегляду у даній справі, були порушені його права як сусіда, оскільки після перетворення квартир в кафе-закусочну, в ній користуються звуковідтворювальною апаратурою та іншими джерелами побутового шуму. В квартирі, де проживає апелянт, постійно відчуваються запахи їжі, задимлення (особливо у теплу пору року, коли широко відкриваються вікна). Крім того, переплануванням значною мірою здійснено затінення квартири НОМЕР_1. Також посилається на те, що самочинне перепланування здійснювалося із розширенням площі квартир шляхом самочинно захоплення двору, в результаті чого звузився прохід до двору, що ускладнює проїзд до житла власним транспортним засобом. Тобто, ухвалюючи рішення суд належним чином не перевірив чи не порушуються права та інтереси інших осіб, зокрема апелянта. Не врахував суд також те, що надання згоди мешканцями суміжних квартир на перепланування є їх правом, а не обов'язком і що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї. Не встановлено судом під час ухвалення рішення також прав позивачки на земельну ділянку, на якій розміщене нежитлове приміщення кафе-закусочної.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України ( в редакції на час ухвалення рішення судом) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мали право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Аналогічні положення містить ч.1 ст. 352 ЦПК України в діючій редакції.

За змістом даних статей право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках. При цьому цивільний інтерес може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Власний інтерес заінтересованої особи може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. ( колегія суддів враховує правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 03.02.2016р. у справі № 6-885цс15, від 17.02.2016р. у справі №6-76цс16, від 25.05.2016р. у справі № 6-605цс16).

Із фактичних обставин справи, встановлених судом, випливає, що позивачка як власник спірних квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_3 мала право ініціювати питання про переведення свого помешкання в нежиле приміщення за умови, що ця зміна не призведе до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному будинку та не порушить санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до статті 4 ЖК житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 ЖК, тобто за рішенням виконавчого комітету обласної ради, правонаступником якого відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 24 липня 1995 року N 640/95 "Про обласні, Київську та Севастопольську міські, районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації" є відповідні державні адміністрації.

Відповідно до статті 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

У статті 152 ЖК передбачена можливість переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, які провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Системний аналіз наведених норм дає підстави вважати, що власник квартири обмежений щодо можливості використовувати житлове приміщення для промислового виробництва. Водночас він має право на свій розсуд здійснювати в ній ремонт, змінювати її вигляд та призначення, але за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Як убачається з матеріалів справи, апелянт не був на час здійснення реконструкції квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_3 та на час ухвалення рішення власником квартири НОМЕР_1. Не є він власником цієї квартири і в теперішній час. Тобто, запитування саме його згоди на переобладнання квартир, а не власника квартири НОМЕР_1, діюче законодавство не вимагало.

До переобладнання спірних квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_3 в кафе-закусочку, апелянт, який є сином позивачки, проживав саме в даних квартирах, а його дружина станом на грудень 2006р., коли надавалася згода на початок роботи кафе-закусочної, була директором цього кафе. Зазначені обставини свідчать про те, що апелянт щонайменше з 2006 року знав про початок роботи кафе-закусочної.

Будь - яких доказів про те, що у зв'язку з ухваленням рішення, яке є предметом перегляду у даній справі, були порушені його права як сусіда, а саме про те, що шум в кафе - закусочній від використання звуковідтворювальної апаратури та інших джерел побутового шуму порушує санітарні норми, що в квартирі НОМЕР_1, де зареєстрований апелянт, постійно відчуваються запахи їжі, задимлення, що переплануванням значною мірою здійснено затінення квартири НОМЕР_1, апелянтом суду надано не було.

Не надано апелянтом також будь - яких доказів того, що самочинне перепланування квартир призвело до звуження проходу до двору, що ускладнює проїзд до житла власним транспортним засобом.

Аналіз зазначеного свідчить про те, що апелянтом не надано суду доказів про те, що ухвалене судове рішення, яке є предметом перегляду у даній справі, завдає йому шкоди, що виражається в несприятливих для нього наслідках, а також про те, що даним рішенням вирішувалися його права та обов'язки.

Крім того, колегія суддів враховує також те, що кожна особа відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому порушення прав, свобод чи інтересів особи повинно існувати на час звернення до суду.

Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а особа посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення її вимог (постанова Верховного Суду України від 09 грудня 2015р. у справі № 6-849цс15, від 25 грудня 2013р. у справі № 6-84цс14). Право на судовий захист забезпечується як правом на позов, так і правом на оскарження судового рішення.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що судом під час ухвалення рішення не встановлено прав позивачки на земельну ділянку, на якій розміщене нежитлове приміщення кафе-закусочної, що в матеріалах справи відсутні докази надання їй земельної ділянки власником, без зазначення того, яким чином це порушує саме його особисті права та інтереси, а також без надання належних та допустимих доказів такого порушення, також не свідчить, що ухвалене судове рішення завдає саме йому шкоди, що виражається в несприятливих саме для нього наслідках.

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося, а також те, що ухвалене судове рішення не завдає їй шкоди, що виражається в несприятливих для неї наслідках ( п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України).

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження у даній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 слід закрити, так як даним рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов'язки не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2007 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Адміністрації Центрального району Виконкому Миколаївської міської ради про визнання права власності на самочинно реконструйоване нежитлове приміщення кафе-закусочної по АДРЕСА_1 закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може були оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді

Повний текст ухвали складено 10 грудня 2018 року