ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/567/17
Провадження № 2/210/436/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"22" жовтня 2018 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Вікторович Н.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Реви К.В.,

позивача: ОСОБА_2,

представника позивача: ОСОБА_3,

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 08 лютого 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Заочним рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року позов задоволено. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 вересня 2017 року наведене вище заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив те, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Тихоокеанська, буд.№1. Відповідач по справі ОСОБА_5, зареєстрована у спірному будинку з 11 червня 2007 року, але фактично не проживає у ньому з грудня 2011 року по теперішній час. Зареєстроване місце проживання відповідач покинула самовільно і не повідомила його де вона збирається мешкати. Зазначив, що він не звертався до відповідача з проханням, щоб вона добровільно знялась з реєстраційного обліку у належному йому будинку, оскільки йому не відоме місце її проживання. Його звернення до суду із даною позовною заявою є на його думку однією із форм захисту власником своїх прав. Посилається на ті обставини, що факт не проживання відповідача ОСОБА_5 за спірною адресою понад шість місяців без поважних причин підтверджується відповідним актом. На підставі викладеного позивач ОСОБА_2 просить суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим визнати відповідача ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком розташованим за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Тихоокеанська, буд.№1.

Ухвалою суду від 11 січня 2018 року вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, які були присутні в судовому засіданні, кожен окремо підтримав позовні вимоги та просили суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4, який був присутній в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позову заяв. В останньому зазначив, що позивач звернувся з позовною заявою до суду 08 лютого 2017 року, про що свідчить штамп реєстрації заяви в суді. Відповідно до копії акту, доданого до матеріалів справи ОСОБА_5 Ю Л.В. з грудня 2013 року по теперішній час, тобто на момент складання акту по 21 листопада 2016 року не проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1. Факт не проживання ОСОБА_5 з 21 листопада 2016 року по 08 лютого 2017 року, тобто на час звернення до суду, позивач не підтвердив жодним доказом. Крім того, свідки зазначені в акті проживають не по вул. Тихоокеанській, а по вул. Якова Белевцева, і ними не зазначено, що ОСОБА_5 не проживала в зазначений період, без поважних причин. Також, зазначив, що матірю відповідача, колишньою дружиною позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 заперечується одноосібне право власності позивача на будинок №1 по вул. Тихоокеанській в м. Кривому Розі Дніпропетровській області, так як він був придбаний в період шлюбу. В провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання часток права власності в будинку та події спільного сумісного майна подружися. Разом з тим зазначив, що жодного доказу відсутності ОСОБА_5 без поважних причин в будинку позивачем не надано. Також не надано доказів, що відповідач забрала з будинку свої речі та добровільно переїхала проживати в інше місце. Вважає, що тимчасовий виїзд позивача на навчання та в подальшому працевлаштування в ОСОБА_7 є поважними причинами відсутності певний період в зазначеному вище житлі та не є підставами для визнання її особою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Відзив залучено до матеріалів цивільної справи.

Суд вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з'ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, відзив, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Тихоокеанська, буд.№1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 06 квітня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованому в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 квітня 2006 року (а.с.4-5), та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10387508 від 13 квітня 2006 року (а.с.6).

Відповідач ОСОБА_5, зареєстрована у спірному будинку з 11 червня 2007 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією з домової книги (а.с.7-8).

З акту від 21 листопада 2016 року складеного та засвідченого Головою квартального комітету слідує, що ОСОБА_5 не проживає у житловому будинку за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Тихоокеанська, буд.№1, з грудня 2011 року (а.с.9).

Крім того, даний факт про те, що відповідач ОСОБА_5 не мешкає в будинку за вище вказаною адресою з 2011 року по теперішній час визнаний сторонами, тому в силу ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

З довідки про працевлаштування (засвідчений переклад з польської в м. Краків офіціантом /помічник кухаря (а.с.19).

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 ч.4 Конституції України, статтею 321 ч.1 ЦК України передбачена непорушність права власності, в тому числі те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.

В свою чергу відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідачем спірною квартирою підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції.

Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст.391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння.

Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/57-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку», «Протоколу та протоколів N2, N4, N7 та N11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК).

Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК та ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_5 не будучи власником житлового будинку, залишається зареєстрованою у ньому, однак при цьому тривалий час не проживає за місце реєстрації, оскільки фактично мешкає та працює в ОСОБА_7. При цьому про житло не турбується, комунальні послуги не сплачує, в наслідок реєстрації відповідача власник будинку позбавлений права відчужувати та вчиняти інші повязані з цим дії, цим ОСОБА_5 чинить позивачу ОСОБА_2 перешкоди на право володіння, користування та розпорядження зазначеним домоволодінням. Тому позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного й керуючись ст.ст.316, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст.12, 13, 76, 81, 82, 247, 258, 263-265, 354, 355 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, житловим будинком №1 по вулиці Тихоокеанська в м. Кривому Розі Дніпропетровської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 01 листопада 2018 року.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса реєстрації та проживання: 50000, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Тихоокеанська, буд.№1;

- відповідач: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання невідоме.

Суддя: Н. Ю. Вікторович