Провадження № 2/325/233/2018
Справа № 320/1901/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2018 року Приазовський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Пантилус О.П., за участю секретаря Орманджи Ф.К., позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3 і ОСОБА_4, розглянувши в смт.Приазовське Запорізької області у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення земельного сервітуту;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених вимог (заява надійшла до суду 22.08.2018 року), в якому просить встановити безоплатний та безстроковий земельний сервітут площею 10 метрів у довжину та 4 метри у ширину на частину земельної ділянки, розташованої за адресою с. Ганнівка Приазовського району вул. Свободи, 95, що належить ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП № 028370/03 для проходу пішки та проїзду на автотранспорті ОСОБА_1 до нежитлової будівлі (ангару), загальною площею 262,2 м.кв., розташованої за вказаною адресою.

В обґрунтування вимог в позові зазначено, що між ним та ОСОБА_5 05.09.1998 року був укладений шлюб, який розірвано за рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 17.08.2016 року. Під час перебування у шлюбі вони спільно придбали як нерухоме так і рухоме майно. У 1998 році його матір ОСОБА_6 придбала будівельні матеріали, які передала їх подружжю ОСОБА_6 для подальшого будівництва. Рішенням виконкому Ганнівської сільської ради народних депутатів № 89 від 27.09.2001 року йому виділена земельна ділянка площею 0,60 га для будівництва. Право власності на земельну ділянку зареєстровано у встановленому законом порядку та отримано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП № 028370/03. Власними силами та з будівельних матеріалів, наданих його матір'ю, вони разом з ОСОБА_5 збудували на земельній ділянці, яка була виділена ОСОБА_5, нежитлову будівлю, загальною площею 262,2 кв.м., яка розташована за адресою: с.Ганнівка Приазовського району, вул. Свободи, 95. ОСОБА_5 є приватним підприємцем, має у власності земельні ділянки (паї), на яких вирощує сільськогосподарську продукцію, у зв'язку з чим використовує спірну нежитлову будівлю як сховище (ангар) для зберігання сільськогосподарської продукції та інвентарю. Після розірвання шлюбу, 01.02.2017 року ОСОБА_5 надіслала письмову вимогу щоб він розібрав нежитлову будівлю (ангар) та вимагала не проїздити по належній їй території земельної ділянки. Впродовж останніх трьох років він самостійно користується ангаром та утримує за свій рахунок вказане нежитлове приміщення, так як відповідач після розірвання шлюбу постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Він не має можливості добратися до будівлі не інакше ніж шляхом проїзду автотранспортом або проходу пішки по її земельній ділянці. Таким чином, відповідно до ст. ст. 401, 403 ЦК України, ст.98 ЗК України просить встановити земельний сервітут, безоплатний, оскільки нежитлова будівля, загальною площею 262,2 м.кв., яка розташована за адресою с.Ганнівка Приазовського району вул. Свободи, 95, є спільним майном подружжя ОСОБА_5.

02.05.2018 року відповідачка надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що з позовними вимогами не згодна, мотивуючи тим, що позивачем не визначено предмет позову, не зазначено межі використання чужого майна та мету використання. Земельна ділянка, розміром 0,60 га, на якій розташована нежитлова будівля, належить особисто їй, та виділена саме їй рішенням сільської ради № 89 від 27 листопада 2001 року для особистого підсобного господарства. При цьому вказана земельна ділянка розділена на дві частини: 0,25 га для зведення побудов, житлового чи нежитлового призначення, та 0,35 га для особистого підсобного господарства. Крім того, на підставі рішення сільської ради № 89 від 27.11.2001 року, для будування житлового будинку та за розпорядженням № 234 від 26.05.2002 року Приазовською райдержадміністрацією надано дозвіл на будівництво їй господарчої будівлі, а ОСОБА_1 на житловий будинок. Нежитлова будівля - ангар був побудований за кошти її батьків, оскільки вони з відповідачем на той час не мали коштів. Будівельний паспорт на забудову був виданий на її імя 29 квітня 2003 року, на теперішній час будівля не здана в експлуатацію, тобто не є закінченим будівництвом. Тож про встановлення сервітуту не може бути мови, бо позивачем не надано підтвердження права власності обєкта, який він збирається використовувати, та для його використання хоче встановити сервітут на земельну ділянку. Також, надані позивачем документи до позовної заяви не можуть бути належними та допустимими. Відповідачем ангар оцінено та встановлено його вартість, виготовлено технічний паспорт нежитлового приміщення, замовником якого є ОСОБА_1, який є незаконним. Дозволу на перебування на її земельній ділянці вона не надавала, та не надавала згоду на виготовлення технічного паспорту. Крім того, квитанція про придбання будівельних матеріалів датована 22 квітня 1998 року, за 5 років до будівництва ангару, про намір якого збудувати вона вирішила тільки в 2002 році, отримавши в приватну власність земельну ділянку.

У відповіді на відзив, який надійшов до суду 04.06.2018 року позивач зазначив, що заперечення викладені у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими та не підтверджені жодними належними доказами.

15.06.2018 року від відповідачки надійшли заперечення, в яких вказано, що ОСОБА_5 просить відмовити у позові ОСОБА_1 до неї про встановлення земельного сервітуту.

22.08.2018 року позивачем надана суду уточнена позовна заява, в якій позивач виклав наведені вище вимоги із зазначенням розмірів довжини і ширини земельної ділянки на яку просить встановити безоплатний та безстроковий земельний сервітут.

22.08.2018 року відповідачкою надано відзив, аналогічний попередньому.

Інших письмових заяв суду не надано.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги за обставин, викладених в позові.

Позивач ОСОБА_1 підтримав вимоги позову та вказав, що вирішення питання користування земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_5, йому необхідне для законного користування ангаром, який побудований на цій земельній ділянці і який йому необхідний для зберігання сільськогосподарської техніки, так як сторони не можуть добровільно вирішити це питання. Він готовий купити дану земельну ділянку, або укласти договір оренди, але не знає яким чином вирішити це питання із відповідачем.

Представники відповідача ОСОБА_4 і ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали з підстав, викладених у відзивах на позов та уточнений позов. Крім того, ОСОБА_4 вказав, що позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав, так як сервітут відповідно до ст.98 ЗК України, це право власника або володільця іншої земельної ділянки на користування чужою земельною ділянкою, а в даному випадку позивач не є таким. ОСОБА_3 зазначила, що ангар не є власністю позивача. Так як він знаходиться на земельній ділянці, яка виділена особисто ОСОБА_5 Вказана обставина, а також те, що будівництво ангару здійснено за кошти її батька, є підставою вважати його власністю відповідача. Вказана будівля не здана в експлуатацію, тому є незавершеним будівництвом, що належить ОСОБА_5

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду.

Як вбачається з вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП №028370/03 ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Ганнівської сільської ради народних депутатів за № 89 від 27 листопада 2001 року передана у приватну власність земельна ділянка, площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, яка складається з двох земельних ділянок: одна площею 0,25 га та друга 0,35 га.

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельна ділянка, площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: Запорізька область, Приазовський район, с. Ганнівка, вулиця Свободи (вулиця Калініна) належить ОСОБА_5; земельна ділянка, площею 0,35 га, для ведення особистого селянського господарства за адресою: Запорізька область, Приазовський район, с. Ганнівка, вулиця Свободи (вулиця Калініна) належить ОСОБА_5.

Із копії розпорядження Приазовської районної державної адміністрації за № 234 від 26.05.2002 року встановлено, що ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво житлового будинку по вул. Калініна с. Ганнівка; а ОСОБА_5 господарчих будівель по вул. Калініна в с. Ганнівка.

Згідно копії паспорту № 29 від 29 квітня 2003 року, він виданий на забудову садиби в сільському населеному пункті (вул.Калініна, с.ГаннівкаПриазовського району Запорізької області) забудовнику ОСОБА_5.

Відповідно до копії технічного паспорту на нежитлову господарську будівлю по вул. Свободи № 95 в с. Ганнівка від 10.04.2016 року, паспорт виготовлений на замовлення ОСОБА_1.

Згідно копії рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 27 липня 2016 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано.

Із пояснень учасників справи та досліджених доказів встановлено, що позивач і відповідач перебуваючи у шлюбі придбали певне майно. А саме, ОСОБА_5 отримала вказану земельну ділянку, сервітут на частину якої просить встановити позивач для користування ним нежитловим приміщенням (ангаром), який на цей час є незавершеним будівництвом та не прийнятим в експлуатацію, право власності на нього не зареєстроване в установленому законом порядку.

Із копій накладної від 22.04.1998 року та квитанції № 245 від 22.04.1998 року встановлено, що вони видані на імя ОСОБА_6 про придбання будівельних матеріалів та їх сплату. Вказаними документами позивач обґрунтовує придбання будівельних матеріалів для будівництва ангару за рахунок його матері. Відповідач для доведення протилежних обставин надала копію свідоцтва про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_7 (її батька).

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Статтею 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України, ст.100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Як зазначено в ч.1 ст.98 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Аналізуючи докази надані сторонами судом встановлено, що земельна ділянка, відносно якої позивач бажає встановити земельний сервітут, належить відповідачу ОСОБА_5, що підтверджується як державним актом про право приватної власності, так і витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Позивач ОСОБА_1 не є власником або землекористувачем будь якої суміжної земельної ділянки.

Власник ангару, який за поясненнями сторін розташований на земельній ділянці відповідача, судом не встановлений, оскільки доказів на належність позивачу чи відповідачу нежитлової будівлі не надано. Крім того, визнання права власності на нежитлову будівлю (ангар) не є предметом вимог позивача.

Вимогами чинного законодавства передбачено, що потреба встановлення сервітуту виникає тоді, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

В даному випадку не можливо встановити хто саме є власник нежитлової будівлі (ангару), в наслідок чого, яке саме право порушене позивачем.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК; цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що він як власник нежитлової будівлі позбавлений можливості проходу та проїзду до саме свого ангару іншим шляхом без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідачки. Відповідно, вимоги про встановлення сервітуту є безпідставними.

За умови встановлення права власності на ангар за позивачем, він має право на домовленість із відповідачем (власником земельної ділянки, на якій побудований ангар) щодо оренди земельної ділянки, її купівлі чи інше.

У звязку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати не стягуються з відповідача, згідно ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 18, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення земельного сервітуту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Приазовський районний суд Запорізької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя О.П. Пантилус