Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2018 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

за участі секретарів Зимницької М.Е., Бурячек О.В.,

за участі учасників справи:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивач - адвоката ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача

та третьої особи - адвоката ОСОБА_4,

третьої особи - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3, звертаючись з позовом до відповідача ОСОБА_6, просила вселити себе, ОСОБА_3, в квартиру АДРЕСА_1, що є предметом позову.

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 10 січня 2017 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою. (а.с.47-48 т.1)

Відповідно до предмету позову за зустрічним позов, ОСОБА_1 пред'явила позов до ОСОБА_3 з вимогою: «Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1». (а.с.23-25 т.1)

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 10 січня 2017 року, яка занесена до журналу судового засіданні, за клопотання представника позивача ОСОБА_4, залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог по первісному позову ОСОБА_5. (а.с.49 т.1)

22 травня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5 про вселення. (а.с.137-138 т.1)

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2017 року скасовано. Справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. (а.с.199-200 т.1)

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 10 січня 2017 року, яка занесена до журналу судового засіданні, за клопотання представника позивача ОСОБА_4, залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог по первісному позову ОСОБА_5. (а.с.49 т.1)

23 лютого 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5 про вселення.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що під час перебування позивач у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 була придбана квартира за АДРЕСА_1, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 26 квітня 2006 року, оскільки на той час їх спільна донька ОСОБА_3 була неповнолітньою, вона разом з батьками вселилась та проживала в цій квартирі. Після досягнення повноліття донька почала проживати окремо, має інше житло, до цієї квартири не навідується, квартирою не цікавиться, не несе витрат на утримання житла, позивач самостійно сплачує комунальні послуги, утримує житло в належному стані, на даний час позивач має намір продати квартиру, однак не має можливості реалізувати свої наміру, оскільки в цій квартирі зареєстрована відповідач, яка тривалий час не проживає в квартирі, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, однак у такий спосіб чинить позивачу перешкоди у реалізації її прав власника, за відсутності можливості врегулювати спірні питання в позасудовому порядку, позивач вимушена звернутись з цим позовом до суду та просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом, враховуючи тривалість її відсутності за місцем реєстрації.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень, які надавались позивачем в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні просила в позові відмовити, пояснила, що квартира за АДРЕСА_1 належить на праві власності, в рівних частках її батькам, після придбання квартири відповідач разом з батьками вселилась та проживала в цій квартирі, після розлучення між батьками склались напружені відносини, внаслідок чого відповідач проживала то з матір'ю, то з батьком, оскільки за спливом часу у відповідача з батьком склались більш теплі та довірительні стосунки вона більше часу проживала разом з батьком, що негативно вплинули на стосунки з матір'ю, яка почала чинити відповідачу перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, до цього часу відповідач не може потрапити до квартири, вирішити спірні питання мирним шляхом не виявляється за можливе, що стало підставою для звернення до суду з позовом про вселення до квартири.

Представник відповідача та третьої особи ОСОБА_4 в судовому засіданні просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи. (а.с.62-63 т.1)

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні просив в позові відмовити з підстав, викладених у письмових поясненнях, які долучено до справи (а.с.215 т.1), наголосив, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1, має рівні права з позивачем на користування квартирою, однак внаслідок припинення шлюбу та виникнення спорів щодо поділу майна подружжя відносини між ними погіршились, позивач почала чинити перешкоди у користування квартирою йому особисто та їх спільній доньці, відповідачу у справі, тривалий час вони не можуть потрапити до квартири, не отримавши згоду іншого власника квартири позивач заселила до квартири невідомих осіб, всі його намагання вселитись до квартири закінчуються сварками, вирішити питання в досудовому порядку не виявляється за можливе.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача та третьої особи ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.(ст. 328 Цивільного кодексу України)

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є співвласниками в рівних частках чотирьохкімнатної квартири за АДРЕСА_1, право власності на квартиру виникла на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 26 квітня 2006 року.

Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

ОСОБА_3, донька власників квартири, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, з 11 вересня 2008 року, що підтверджується даними паспорта громадянина України, виданого на ім'я ОСОБА_3. (а.с.5 т.1)

Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За нормою статті 156 Житлового кодексу УРСР надано право членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386,391 Цивільного кодексу України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира(ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку(квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, таким чином виникнення права членів сім'ї власника будинку(квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15,16, 386, 391 ЦК гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

У відповідності до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. ( ст.391 Цивільного кодексу України )

Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім'ї має також і особа, яка перестала бути членом сім'ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.

Виходячи зі змісту положень ст.405 Цивільного кодексу України , члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Як роз'яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач посилається на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну доньку ОСОБА_3, після придбання подружжям квартири АДРЕСА_1 дитина була зареєстрована в цій квартирі та проживала разом з батьками, після досягнення повноліття донька проживає окремо, має інше житло, до цієї квартири не навідується, не несе витрат на утримання житла, в той же час позивач, як власник житла, має намір розпорядитись належною їй частиною квартири, однак обмежена у своєму праві, оскільки сам факт реєстрації відповідача в квартирі, унеможливлює реалізувати в повній мірі права позивача щодо відчуження належного їй майна.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ( ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем проживання члена сім'ї власника житла понад один рік, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.

Крім даних встановлених на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, пояснень свідків, серед допустимих письмових доказів слід відокремити належним чином завірений акт про не проживання особи за місце реєстрації протягом певного періоду часу; особистої заяви особи про вибуття з місце реєстрації на інше постійне місце проживання.

На підтвердження факту відсутності відповідача за адресою місця реєстрації, позивачем долучено Акти про не проживання в квартирі від 12 січня 2016 року та 04 січня 2017 року, які складено ОСОБА_10 та ОСОБА_7, підписи яких під цим актами засвідчено керівником ЖЕД №407 ОСОБА_11 (а.с.32,33 т.1)

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона є близькою подругою позивача, однак особисто не знайома з відповідачем, ніколи її не бачила, свідок проживає в іншому будинку, тому до подруги навідується рідко, на прохання позивача свідок підписала акти про не проживання її доньки в квартирі, щодо періоду не проживання відповідача в квартирі свідок не була обізнана, про ці обставини їй було повідомлено особисто позивачем, саме з її слів ці відомості внесено до акту.

Враховуючи викладене, суд не бере до уваги як доказ по справі акти про не проживання відповідача, оскільки акти складено без обстеження квартири, де зареєстрована відповідач, достовірність викладеної в акті інформації особами, якими складено та підписано акт, не перевірялись, за формою акт не відповідає загальним вимогам ділового документу, зі змісту акту не вбачається, в який саме час було оглянуто квартиру, в присутності яких осіб, враховуючи наявних мешканців спірної квартири, проводилося комісійне обстеження спірної квартири, відсутні дані про те, де саме складено акт та дату його складання, не зазначено з якого часу відповідач не проживає в спірній квартирі, ці обставини не спростовані свідком ОСОБА_7, яка підтвердила, що акт складено безпосередньо позивачем та наданий свідку на підпис, огляд квартири не проводився, про наявність зареєстрованих в квартирі інших осіб, крім позивача, свідку стало відомо зі слів позивача.

При цьому суд враховує, що свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в судове засідання не з'явились, правом подати письмові пояснення до суду не скористались, що у сукупності встановлених обставин позбавляє суд можливості надати належну оцінку наданих позивачем актам, перевірити їх достовірність щодо дотримання порядку їх складання, викладеної у змісті актів інформації та належного засвідчення підписів осіб, якими складено акт, уповноваженою особою.

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що позивач та третя особа є співвласниками , в рівних частках, квартири АДРЕСА_1 у мсті Києві, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 20 квітня 2006 року, відповідач вселилась та проживала в цій квартирі разом зі своїми батьками, які є власниками квартири, тобто набула права користування житлом на відповідних правових підставах.

Виходячи з норм чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, співвласники мають рівні права щодо володіння спільним майном, серед іншого, користуються цим майном для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд, в межах даного спору інший співвласник квартири ОСОБА_5, третя особа, заперечує щодо обраного позивачем способу обмежити право відповідача користуватись квартирою, оскільки має законне право вселити до належної йому квартири свою доньку та проживати разом з нею в цій квартирі, наголосив, що позивач самостійно розпоряджається квартирою, обмежує у праві доступу до квартири його особисто та доньку, які наразі проживають разом у квартири його батьків.

Обставини чинення перешкод відповідачу з боку позивача щодо вільного доступу до квартири та неможливості проживати в квартирі підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_8, сестра відповідача, яка повідомила, що протягом 2015-2016 років вона разом з сестрою намагались потрапити до квартири, однак в цей час в квартирі проживали квартиранти, доступу до квартири фактично не було, в подальшому позивач змінили замки на вхідних дверях, вселення до квартири не виявляється за можливе, враховуючи позицію позивача, яка категорично заперечує можливість проживання відповідача у цій квартирі, незважаючи на те, що батько відповідача є співвласником квартири та не заперечує щодо проживання доньки в цій квартирі.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з урахуванням положень ч.2 ст.405 ЦК України, оскільки відповідач не втратила родинних зав'язків зі своїми батьками, є членом сім'ї власників квартири, тому в силу положень чинного законодавства має право користуватись житлом, яке належить її батькам, враховуючи правовий статус житла, яке належить позивачу та третій особі на праві спільної часткової власності.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 12, 76-82, 89, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

Відповідно до положень ч.1 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я