Провадження № 22-ц/772/843/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 рокуСправа № 127/20802/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Денишенко Т.О., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Оверковського К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу,

Рішення ухвалила суддя Вохмінова О.С.

Рішення ухвалено о 14.51 год. в м. Вінниці.

Дата складення повного тексту рішення не відома,

Встановив:

В вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 серпня 1998 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким відповідач отримав кошти в сумі 4300 доларів США строком на 1 місяць.

В передбачений договором строк відповідач повернув кошти в сумі 300 доларів США, після чого строк позики було відстрочено до 23 жовтня 1998 року. Після обумовленого строку відповідач повернув кошти в сумі 700 доларів США.

1 лютого 1999 року між сторонами було укладено договір застави в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики на суму 3300 доларів США, відповідно до якого термін повернення всієї позики встановлено - 1 березня 1999 року. Проте у встановлений строк відповідач повернув лише кошти в сумі 50 доларів США.

Таким чином відповідач повернув борг в загальній сумі 1050 доларів США, залишок боргу складає 3250 доларів США.

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 14 грудня 1999 року у цивільній справі № 2-942/1999 стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 17 940 грн., що еквівалентно станом на 14 грудня 1999 року 3250 доларів США.

На даний час зазначене рішення суду не виконано, в зв'язку з чим відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання.

В зв'язку з цим позивач просив стягнути з відповідача кошти в загальній сумі 373 072,11 грн., із яких:

- 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України, за період прострочення з 2 березня 1999 року до 26 вересня 2017 року, в сумі 1812,16 доларів США, що еквівалентно 47 677,93 грн.;

- проценти за користування позикою, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, в розмірі облікової ставки НБУ за період з 1 січня 2004 року до 26 вересня 2017 року, в сумі 9 799,57 доларів США, що еквівалентно 257 826,68 грн.;

- збитки, які завдані відповідачем позивачу у зв'язку з невиконанням умов договору позики, що пов'язано із знеціненням валюти на день платежу, в сумі 67 567,50 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити і стягнути з відповідача на його користь 373 072,11 грн., із яких: 47 677,93 грн. - 3% річних за період з 2 березня 1999 року до 26 вересня 2017 року; 257 826,68 грн. - проценти за користування позикою за період з 1 січня 2004 року до 26 вересня 2017 року; 67 567,50 грн. - збитки, пов'язані із знеціненням валюти на день платежу.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним та таким, що підлягає до скасування, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, та неточне дослідженням доказів.

Відповідно до пункту 3 абзацу 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з підпунктом 8 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Отже справа розглядається Апеляційним судом Вінницької області, який діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не з'явився. Згідно наявних в матеріалах цивільної справи відомостей, місце реєстрації відповідача не відоме (а. с. 10, 11, 18, 19). У зв'язку з цим відповідач більше ніж за 10 днів до дати судового засідання був повідомлений про час і місце розгляду справи шляхом розміщення 29 березня 2018 року оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та згідно вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що обґрунтовуючи позовні вимоги позивач ОСОБА_3 зазначив, що 20 серпня 1998 року між ним та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір позики, згідно якого відповідач отримав кошти в сумі 4 300 доларів США терміном на 1 місяць. При цьому позивачем не надано суду ні договору позики, ні розписки про отримання коштів відповідачем.

Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що була чинною станом на 20 серпня 1998 року, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Згідно зі ст. 375 цього Кодексу договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

На підтвердження укладення між сторонами договору позики позивач надав суду ксерокопію рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 14 грудня 1999 року у справі № 2-942/1999, яким задоволено позов ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 17 940 грн., що станом на 14 грудня 1999 року еквівалентно 3 250 доларів США, за договором позики від 25 вересня 1998 року. Цим рішенням встановлено, що згідно договору позики від 25 вересня 1998 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_5 4000 доларів США до 25 жовтня 1998 року, а 29 січня 1999 року з метою забезпечення виконання цього договору, який був виконаний частково в сумі 700 доларів США, сторони уклали договір застави на суму 3300 доларів США, згідно якого борг повинен бути повернутим до 1 березня 1999 року, однак відповідач в обумовлений термін повернув лише 50 доларів США (а. с. 4-5).

Також на підтвердження позовних вимог позивач надав суду копію договору застави від 1 лютого 1999 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, зі змісту якого вбачається, що його укладено в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 21 серпня 1998 року (а. с. 6).

Інших доказів на підтвердження виникнення зобов'язань відповідача за договором позики від 20 серпня 1998 року позивач суду не надав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 77, 78, 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням Замостянського районного суду міста Вінниці від 14 грудня 1999 року у справі № 2-942/1999, ксерокопія рукописного тексту якого додана позивачем до позову, не підтверджують тих обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оскільки вони стосуються іншого договору позики і на іншу суму, а саме: договору від 25 вересня 1998 року на суму 4000 доларів США, тоді як у позовній заяві позивач зазначає про договір позики від 20 серпня 1998 року на суму 4300 доларів США.

Разом з цим відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України в редакції 2004 року, що була чинною на день подачі позову, та ч. 4 ст. 82 ЦПК України в редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Проте надана позивачем суду копія рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 14 грудня 1999 року у справі № 2-942/1999 не містить відмітки про дату набрання рішенням законної сили та така копія рішення не посвідчена належним чином.

В архіві Вінницького міського суду Вінницької області справа № 2-942/1999 не збереглася за давністю.

Згідно відповіді Замостянського ВДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області від 29 січня 2018 року № 3801/1524-25/7 виконавчий лист №2-942/1999, виданий Замостянським районним судом м. Вінниці 29 січня 2003 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 17 940 грн. на виконанні в відділі не перебуває. Згідно даних спецрозділу автоматизованої системи виконавчих проваджень цей виконавчий лист перебував на виконанні в міському відділі ДВС м. Вінниці з 26 лютого 2003 року; стягнень по ньому не проводилось. При перевірці журналів загальної кореспонденції та автоматизованої системи виконавчих проваджень цей виконавчий лист станом на 29 січня 2018 року на виконання до відділу не надходив (а. с. 73, 74).

Надана позивачем копія договору застави від 1 лютого 1999 року також не підтверджує факту укладення договору позики між сторонами 20 серпня 1998 року, оскільки цей договір застави укладений на забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 21 серпня 1998 року.

За наведених обставин, враховуючи надані позивачем на підтвердження позовних вимог докази, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту укладення договорів позики від 20 серпня 1998 року та 25 вересня 1998 року, та передачі грошей відповідачу, що унеможливлює встановлення дійсної правової природи укладених правочинів, в зв'язку з чим дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги в тому, що судом першої інстанції неправильно зазначено, що рішенням Замостянського районного суду міста Вінниці від 14 грудня 1999 року у справі № 2-942/1999 стягнуто з ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 17 940 грн., що еквівалентно 3250 доларів США за договором позики від 25 вересня 1998 року, оскільки в резолютивній частині рішення зазначено лише про стягнення 17 940 грн. та державного мита в сумі 897 грн., є безпідставними.

Із мотивувальної частини наданої позивачем копії цього рішення вбачається, що судом встановлено, що згідно договору позики від 25 вересня 1998 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_5 4000 доларів США до 25 жовтня 1998 року, а 29 січня 1999 року з метою забезпечення виконання цього договору, який був виконаний частково в сумі 700 доларів США, сторони уклали договір застави на суму 3300 доларів США, згідно якого борг повинен був бути повернутим до 1 березня 1999 року.

При цьому із копії цього рішення не вбачається встановлення судом обставин, про які зазначає позивач в апеляційній скарзі, а саме: що 20 серпня 1998 року позивач позичив відповідачу кошти в сумі 4300 доларів США на 1 місяць, про що було складено розписку; з цієї суми було повернуто 300 доларів США, а пізніше у зв'язку із частковим невиконанням відповідачем обов'язку сторони погодили продовжити строк повернення залишку в сумі 4000 доларів США до 25 жовтня 1998 року, про що переуклали новий договір позики від 25 вересня 1998 року. Такими обставинами позивач обґрунтовував свої вимоги, про що зазначено в рішенні суду, проте в мотивувальній частині архівного рішення такі встановлені судом обставини не зазначені.

Доводи апеляційної скарги в тому, що судом безпідставно не взято до уваги обставини, встановлені рішенням Замостянського районного суду міста Вінниці від 14 грудня 1999 року, є також безпідставними з огляду на те, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК в редакції 2004 року та ч. 4 ст. 82 ЦПК України в редакції 2017 року не доказуються при розгляді іншої справи обставини, встановлені рішенням суду у іншій цивільній справі, що набрало законної сили.

Докази того, що рішення суду Замостянського районного суду міста Вінниці від 14 грудня 1999 року у справі № 2-942/1999, ксерокопія рукописного тексту якого додана позивачем до позову, набрало законної сили в матеріалах справи відсутні. Надана позивачем копія рішення належним чином не посвідчена.

Надані позивачем суду апеляційної інстанції відповіді Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2018 року № 06-14/2-942/1999/91/18 та № 06-14/2-942/1999/92/18, які свідчать про те, що з архіву Замостянського районного суду м. Вінниці на зберігання до архіву Вінницького міського суду Вінницької області не передавались акти знищення журналів обліку виконавчих документів, виданих судом, журналів вхідної та вихідної кореспонденції, а також цивільних справ за 1999 рік; в підшивці рішень цивільних справ, розглянутих у 1999 році Замостянським районним судом м. Вінниці, зберігається лише оригінал ухвали від 3 січня 2003 року про видачу дубліката виконавчого листа № 2-942/1999, не приймаються судом до уваги, оскільки запити, на які судом було надано ці відповіді, позивачем були направлені до суду 14 березня 2018 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції відповідно до вищенаведених вимог закону, з урахуванням встановлених обставин, прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:М.В. Матківська
Судді:Т.О. Денишенко
В.В. Сопрун

Повне судове рішення складено 11 квітня 2018 року.

Згідно з оригіналом

Суддя М.В. Матківська