Справа № 462/6348/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/6750/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 жовтня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 17020,40 грн. майнової шкоди та стягнення з ОСОБА_3 15000,00 грн. моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 17020,40 грн. заподіяної майнової шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 5000,00 грн. заподіяної моральної шкоди.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 393,60 грн. судового збору.

Рішення в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_3,вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 74, 76, 191 ЦПК України, належним чином не повідомив відповідачів про дату та час судового засідання чим позбавив їх можливості подати докази для спростування позовних вимог. Суд не врахував, що особа відповідальна за збитки повинна компенсувати різницю між страховим відшкодуванням та фактичним розміром збитку у разі недостатності страхового відшкодування. В матеріалах справи відсутні докази оплати позивачкою рахунків на ремонт автомобіля, зокрема відсутні оригінали (копії) квитанцій, товарних чеків, накладних, які підтверджували б розмір фактичного майнового збитку, у звязку із чим, суд першої інстанції розмежував поняття «страхове відшкодування» та «фактичний розмір завданих збитків». Не врахував суд і те, що постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2013 року встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди автомобілем ТОЙОТА ТАКУМА, реєстраційний номер НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_2, керував ОСОБА_5, що зафіксовано також відповідними протоколом про адміністративне правопорушення із зазначенням підстав для керування. Апелянт посилається на те, що п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобовязана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди, а тому саме ОСОБА_3 має нести відповідальність за завдання шкоди у повному розмірі. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 17020,40 грн. майнової шкоди та судових витрат.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції належним чином не повідомив його про дату та час судового засідання, чим позбавив можливості подати докази та пояснення для спростування позовних вимог, чим порушив вимоги ст. ст. 74, 76, 191 ЦПК України. Щодо розміру моральної шкоди, апелянт вважає, що сума є неспівмірною із реальними стражданнями та переживаннями позивачки. Крім цього, позивачкою в обґрунтування позовних вимог щодо розміру моральної шкоди, не подано жодного доказу, окрім констатації факту дорожньо-транспортної пригоди, що їй завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях через порушення нормальних життєвих звязків, порушенням установленого способу життя у звязку із пошкодженням належного їй майна, а також рахунків на нібито здійснений ремонт пошкодженого автомобіля. Вважає неправдивими твердження позивачки про позбавлення її можливості користуватись пошкодженим автомобілем та з втратою значних коштів, оскільки з представлених позивачкою рахунків на ремонт від 15 квітня 2014 року та від 07 листопада 2014 року вбачається, що за цей період автомобіль НІССАН МІКРА, реєстраційний номер НОМЕР_2, здійснив пробіг 14 513,00 кілометрів. З вищенаведених підстав апелянт просить скасувати рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 5000,00 грн. моральної шкоди та судових витрат.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_3 до часткового задоволення виходячи з наступного.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_2, на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом «Toyota Tacoma», державний номерний знак НОМЕР_1, внаслідок зіткнення з яким завдано шкоду автомобілю позивачки, та відповідно до рахунків вартості відновлювальних робіт автомобіля марки «Nissan Micra», державний номерний знак НОМЕР_3 слід стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки 17020,40 грн. заподіяної майнової шкоди. Крім того, стягуючи з ОСОБА_3 на користь позивачки 5000 грн. заподіяної моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на момент зіткнення 04.12.2013 року ОСОБА_3 перебував за кермом автомобіля марки «Toyota Tacoma», державний номерний знак НОМЕР_4, у звязку чим позивачу, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях позивача через порушення нормальних життєвих звязків, порушення установленого способу життя, необхідністю ремонту автомобіля тому така підлягає стягненню саме з відповідача ОСОБА_3

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Відповідно до роз'яснень п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»: особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України).

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-183цс14 від 03 грудня 2014 року,яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

За змістом п. 2.2 Правил дорожнього руху, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Матеріалами справи встановлено, що постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 19.12.2013 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. в дохід держави. Постанова не оскаржувалась та набрала законної сили.

З постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 19.12.2013 року вбачається, що 04.12.2013 року о 13:25 год у с. Підбірці, Львівської області, Пустомитівсього району, ТОВ «Берком», водій ОСОБА_3 керуючи автомобілем НОМЕР_5, під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки та перешкоди іншим учасникам руху, не звернувся за допомогою до інших осіб, в наслідок здійснив зіткнення з автомобілем НОМЕР_6, під керуванням ОСОБА_4 Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Такими своїми діями ОСОБА_3 порушив вимоги п.10.9 ПДР України. Вину у вчиненні правопорушення ОСОБА_3 визнав повністю. Дане правопорушення та вина ОСОБА_3 у його вчиненні підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії АБ2 № 315551 від 04.12.2013 року, схемою місця ДТП та особистими письмовими поясненнями правопорушника.

Відтак, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що в момент ДТП автомобілем НОМЕР_5 керував саме ОСОБА_3

Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки TOYOTA TACOMA, ПІКАП-В, д.н.з. НОМЕР_1 належить ОСОБА_2

Оскільки власник транспортного засобу ОСОБА_2 передав керування транспортним засобом ОСОБА_3, як особі, яка мала посвідчення водія на право керування транспортним засобом, то таким чином ОСОБА_3 на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди був правомірним володільцем транспортного засобу.

Отже, з огляду на наведене ОСОБА_2 хоч і був власником джерела підвищеної небезпеки, проте на час скоєння ДТП фактичну експлуатацію автомобіля на відповідній правовій підставі здійснювала інша особа, а відтак, він не може нести перед позивачем цивільну відповідальність за завдану внаслідок ДТП майнову шкоду.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки 17020,40 грн. заподіяної майнової шкоди, є безпідставними та в задоволенні таких слід відмовити.

Відповідно частини 1 статті 1167 Цивільного Кодексу України, моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою, згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.95 р., слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Окрім того, на підставі ч.1 п.9 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого-спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Матеріалами справи встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04.12.2016 року з вини ОСОБА_3, який керував автомобілем НОМЕР_7, автомобіль позивача ОСОБА_4 отримав механічні пошкодження.

Відповідно до рахунків №000002154 від 07.11.2014 року та № 000002155 від 07.11.2014 року, вартість відновлювальних робіт автомобіля марки «Nissan Micra», державний номерний знак НОМЕР_3 становить 14123,995 грн. та 2884,04 грн. відповідно.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи кошти на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, визначаючи її розмір, суд першої інстанції вірно керувався положеннями ст. 1167 ЦК України, роз»ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 року, відповідно до якої слід враховувати глибину, тривалість фізичних і душевних страждань, яких внаслідок неправомірних дій відповідача зазнав позивач, враховувати вимоги розумності і справедливості. Суд прийшов до висновку, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини ОСОБА_3, позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях позивача через порушення нормальних життєвих звязків, порушенням установленого способу життя, необхідністю ремонту автомобіля.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний вираз.

На думку колегії суддів, визначений судом першої інстанції, розмір компенсації на відшкодування моральної шкоди не в повній мірі відповідає встановленим судом обставинам справи, характеру протиправного діяння.

З врахуванням того, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути адекватним завданій моральній шкоді, аналізуючи зазначені позивачкою у позовній заяві обгрунтування розміру моральної шкоди, зазначені позивачкою моральні страждання та переживання, яких вона зазнала внаслідок пошкодження автомобіля, колегія суддів, з врахуванням тих обґрунтувань підстав для стягнення моральної шкоди, зазначених позивачкою у позовній заяві, і які в подальшому нею не змінювалися, вбачає підстави для зменшення розміру на відшкодування завданої ОСОБА_4 моральної шкоди, оскільки 5000.00 грн., які стягнув суд першої інстанції на відшкодування завданої моральної шкоди, є завищеним і вважає, що така підлягає стягненню в розмірі 3000.00 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04.04.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_6