Справа № 336/1344/18
Провадження № 2-о/336/70/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марко Я.Р., при секретарі Аксьоновій О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Шевченківське обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про встановлення факту проживання однією сімєю та перебування на утриманні чоловіка, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаною заявою, яку в процесі розгляду справи уточнювала, в якій просить суд встановити факт спільного проживання однією сімєю її та ОСОБА_2, який помер 22.12.2017 року та встановити факт її перебування на утриманні її чоловіка ОСОБА_2, який помер 22.12.2017 року.

В обґрунтування заяви зазначила, що вона зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заявник перебуває на обліку в Шевченківському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжя та отримує пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Чоловік заявника ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер 22.12.2017 року, був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, та фактично проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як зазначає заявник, її чоловік раніше перебував на обліку в Шевченківському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжя та отримував пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2.

12.02.2018 року заявник звернулась до Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя з заявою про призначення їй пенсії у звязку з втратою годувальника, відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», однак, листом № 101/Р-1 від 16.02.2018 року заявнику повідомлено, що вона не надала документ, який засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сімї (довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки органів місцевого самоврядування, або довідки про реєстрацію місця проживання) та у разі неможливості надати зазначені документи було рекомендовано звернутися до суду.

За твердженнями заявника, шлюб між нею та померлим чоловіком розірвано не було і весь час вони проживали спільно з чоловіком однією сімєю, вели спільне господарство та окремо ніколи не проживали, бюджет в них був спільний, який спочатку складався з їх заробітних плат, а потім з пенсії чоловіка, оскільки заявник пенсію до його смерті не отримувала. Отриманий сімейний дохід вони витрачали на оплату житла та комунальних послуг, придбання одягу, продуктів харчування та інше.

Як вже зазначала заявник, вона перебуває на обліку в Шевченківському обєднаному управлінні Пенсійного фронду м. Запоріжжя та отримує пенсію у розмірі 1373, 00 грн. В останнє вона працювала в липні 2014 року та з липня 2014 року, з часу звільнення з роботи вона не мала інших джерел доходу окрім пенсії. Померлий чоловік заявника, ОСОБА_2, перебував на обліку в Шевченківському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжя та отримував пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» яка за грудень 2017 року (на час його смерті) складала 9 855, 92 грн.

ОСОБА_1 зазначає, що вона постійно мешкала разом з чоловіком, допомога, яка надавалась їй померлим чоловіком за час їх спільного проживання та перебування у зареєстрованому шлюбі, зокрема після її виходу на пенсію, була для неї постійним та основним джерелом засобів для існування, оскільки дохід, що отримував її чоловік значно перевищував дохід, який отримувала заявник.

Заявник та її представник в судовому засіданні підтримали заяву в повному обсязі, підтвердили обставини викладені в ній, просили заяву задовольнити.

Свідок, ОСОБА_3, допитана в судовому засіданні пояснила, що померлий ОСОБА_2 був її рідним братом, який з 1978 року по день його смерті перебував у шлюбі з заявником, останні проживали однією сімєю, після проведення антитерористичної операції на сході України переїхали на постійне місце проживання до м. Запоріжжя та мешкали в її квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Представник заінтересованої особи Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Запоріжжя в судове засідання не з'явився, надав суду заяву за змістом якої повідомив, що 12.02.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Управління з заявою про переведення її з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника (померлого чоловіка ОСОБА_2), але їй було відмолено посилаючись на те, що заявник при зверненні не надала документ, який би підтверджував факт перебування на утриманні померлого годувальника відповідно до чинного законодавства, у звязку з чим їй було відмовлено в переведенні з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника, а також зазначив, що у разі підтвердження факту проживання однією сімєю та перебування на утриманні померлого годувальника, відповідними документами пенсія буде призначена за умови звернення із заявою встановленого зразка.

Заслухавши пояснення заявника, її представника, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 77, 78, 79 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до копії паспорта громадянина України (а.с.7) ОСОБА_1 народилась 22.06.1959 року, у м. Макіївка, Донецької області, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до копії довідки від 20.11.2017 року № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.9) має статус внутрішньо переміщеної особи, яка фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2.

Судом встановлено, що 14.10.1978 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (після одруження змінила прізвище на ОСОБА_2), укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії ІІІ-НО № 261801 (а.с.11).

З 08.10.2001 року ОСОБА_2 отримав статус пенсіонера, про що свідчить копія посвідчення від 08.10.2001 року (а.с.13).

Відповідно до копії довідки від 21.07.2018 року № НОМЕР_2 (а.с.14) ОСОБА_2 мав статус внутрішньо переміщеної особи, був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, фактично мешкав за адресою: АДРЕСА_1.

22.12.2017 року ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого 29.12.2017 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції серія І-ЖС № 409600 (а.с.12).

Судом встановлено, що з липня 2014 року ОСОБА_1 не працює, з 06.12.2017 року перебуває у статусі пенсіонерки, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 (а.с.10).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 перебуває на обліку в Шевченківському обєднаному правлінні Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком у розмірі 1 373, 00 грн.

ОСОБА_2 також перебував на обліку в Шевченківському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України та отримував пенсію за віком, яка за грудень 2017 року склала 9 855, 92 грн.

Крім того заявник зазначає, що з 16.07.2014 року, тобто з моменту її звільнення та до дня смерті її чоловіка 22.12.22017 року вона перебувала на утриманні її чоловіка, оскільки не працювала, її пенсія у грудні місяці 2017 року склала 1373, 00 грн., а за листопад 2017 року 503,44 грн., що не вистачало навіть на їжу. Таким чином, єдиним джерелом її існування був заробіток її чоловіка та згодом його пенсія, що значно перевищувала дохід, який отримувала заявник.

12.02.2018 року заявник звернулась до Шевченківського об'єднаного УПФУ м. Запоріжжя із заявою про призначення їй пенсії у звязку із втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», однак у задоволенні вказаного звернення їй було відмовлено посилаючись на відсутність серед наданих нею документів, документу, що підтверджує факт перебування її на утриманні померлого годувальника та рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту її перебування на утриманні її померлого чоловіка ОСОБА_2 (а.с. 17-19).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло № 17624 від 30.09.2005 року квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності громадянам: ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Заявником суду були надані копії довідок № 35 від 26.01.2018 року та № 36 від 26.01.2018 року на підтвердження факту проживання заявника з померлим чоловіком ОСОБА_2 по день його смерті та ведення спільного господарства, засвідчені підписом посадової особи державної установи Донецької Народної Республіки та скріплені відповідною печаткою, однак вказані документи не приймаються судом як докази, оскільки, останні видані установами на території, яка відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085 (у редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.02.2018 року № 79-р) «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» відноситься до території на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а тому вказані документи не мають юридичної сили на території України.

Окрім того, обставини викладені в заяві, було підтверджено поясненнями свідка ОСОБА_3, допитаної в судовому засіданні.

У відповідності з пунктом 5 частини 2 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом 2 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Відповідно до частини 2 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до частини 1 статті 319 Цивільного процесуального кодексу України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких встановив цей факт.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сімї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сімї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Згідно з частиною 1 статті 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоровя, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (ОСОБА_7), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Згідно розясненням, що містяться у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», з наступними змінами та доповненнями, судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів для існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановлені факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів для існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сімї годувальника, які були на його утриманні.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що встановлення зазначених фактів, про що просить заявник, породжує юридичні наслідки, а саме необхідне заявнику для оформлення пенсії по втраті годувальника, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення і встановлення зазначених фактів не пов'язується з наступним вирішенням спору про право, суд вважає за необхідне дану заяву задовольнити.

Керуючись статтями 13, 76-81, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 293, 294, 315, 316, 319 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Шевченківське обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про встановлення факту проживання однією сімєю та перебування на утриманні чоловіка - задовольнити повністю.

Встановити факт спільного проживання однією сімєю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 (АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_3) та ОСОБА_2, який помер 22.12.2017 року.

Встановити факт перебування, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 (АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_3) на утриманні її померлого чоловіка, ОСОБА_2, який помер 22.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повне рішення суду складено 23.07.2018 року.

Суддя: Я.Р.Марко