ПОСТАНОВА

Іменем України

02.04.2018 року м. Кропивницький

Справа № 404/3255/16-ц

Провадження № 22-ц/781/517/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О.Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Мурашка С.І.,

За участю секретаря судового засідання Діманової Н.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_4, від імені якого діє представник - адвокат ОСОБА_5, на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Павелко І.Л.) від 26 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

27 травня 2016 року ОСОБА_4, від імені кого діє представник - адвокат ОСОБА_5, звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів, в якому просив стягнути з відповідача суму вкладу - 3 393,80 доларів США та відсотки за фактичну кількість днів користування вкладом - 55,07 доларів США.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 16 січня 2014 року між ним та відповідачем укладено договір депозитного вкладу у вигляді заяви №SAMDNWFD500 «Стандарт» строком на 1 рік, тобто по 16 січня 2015 року. В день укладання договору ним внесено на депозитний рахунок 3 393,80 доларів США на умовах їх повернення банком та сплатою процентів у розмірі 10% річних.

Після спливу строку дії договору, він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути суму внеску та відповідно проценти за користування коштами, однак йому було відмовлено. 21 квітня 2016 року він звернувся до відповідача із письмовою заявою про повернення вкладу та відсотків, проте відповідач її відхилив з підстав припинення роботи банківських установ України в АР Крим.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ПАТ КБ «Приват Банк» суму коштів за заявою №SAMDNWFD500 від 16 січня 2014 року по вкладу 3 393,8 доларів США, відсотків річних за фактичну кількість днів користування 55,07 доларів США - відмовлено повністю.

Суд мотивував своє рішення відсутністю доказів про те, що кошти позивача знаходяться на депозитному. Суд також зробив висновок, що заява позивача про вклад не є договором, оскільки не відповідає ч. 1 ст. 1059 ЦК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі позивач клопоче перед судом про скасування рішення суду та постановлення нового рішення, про задоволення пред'явленого ним позову повністю.

В обґрунтування вимог скарги позивач посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема позивач зазначає, що висновок суду про порушення ст. 1058, 1059 ЦК України при укладенні договору є помилковим та спростовується матеріалами справи, а висновок суду про те, що заява про вклад не містить прав та обов'язків сторін не є вірним. Суд дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки останні ґрунтуються на доказах та є логічними. Суд не дав оцінку виписці по рахунку позивача в електронному вигляді. Крім того, суд встановив факт укладення між сторонами по справі договору № SAMDN7082 «Стандарт» від 27 серпня 2013 року на який позивач не посилався в обґрунтування своїх вимог та який не має відношення до справи, яку розглянув суд.

Відповідач скористався правом надати відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти доводів та вимог апеляції. Зазначає, що позивачем не доведено факту укладення договору банківського вкладу та не надано до суду належним чином оформленого оригіналу вказаного договору. Стягнення з відповідача 3% річних є безпідставним, оскільки 3% річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих відсотків за користування чужими грошовими коштами. Крім того копія наданої позивачем виписки не являється доказом, оскільки вказана вона не завірена банком, та з неї не можливо встановити номера рахунків та договору.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_5, у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу в цілому, надав усні та письмові пояснення по суті скарги.

Представник відповідача, Бистров С.А., у судовому засіданні заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, висловився на підтримку рішення суду першої інстанції, яке ухвалено, на його думку, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно п. 8 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 27 серпня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 відповідно до заяви вкладника на оформлення вкладу «Стандарт» було укладено як зазначає позивач договір №SAMDN7082000 у виді заяви за яким банк прийняв на особовий рахунок НОМЕР_1 грошові кошти у іноземній валюті - доларах США. Так, договір банківського вкладу №SAMDN7082000 від 27 серпня 2013 року укладався на строк 1 рік, по 27 серпня 2014 року, згідно якого позивач повинен був здійснити вклад у сумі 22 033,48 доларів США. Проценти по договору складали 8 % річних (а.с. 4).

Натомість апеляційний суд встановив, що 16 січня 2014 року у місті Севастполі ОСОБА_4 звернувся та ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою № SAMDNWFD500 вклад «Стандарт» у якій просив банк оформити йому депозит на суму 3393,80 доларів США строком по 16 січня 2015 року включно, з виплатою банком щомісячно процентів за ставкою 10% річних. Дана заява містить підпис заявника та факсимільне відтворення підпису представника і печатки банку (а.с. 4).

21 квітня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення вкладів за згідно чотирьох договорів, в тому числі згідно договору № SAMDNWFD500 (а.с. 6)

Листом від 29 квітня 2016 року № 20.1.0.0.0/7-20160427/2219 (а.с. 7) відповідач повідомив позивача про припинення діяльності його підрозділів на території АР Крим через тимчасову окупацію та втратою банком активів. Банк також повідомив, що він звернувся до Російської Федерації з претензією від результатів розгляду якої буде залежати вирішення питання виплати грошових коштів, розміщених на рахунках клієнтів у підрозділах банку на території АР Крим і м. Севастополя.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд виходить з такого.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанціїухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, якими вони регулюються.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За правилами ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншим нормативно-правовим актам у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Відповідно до п. 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 06 червня 2011 року № 174 банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції у післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підписи працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно - правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

При цьому, квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час її виконання), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Договір банківського вкладу є нікчемним, якщо не додержано письмової форми.

Такі висновки відповідають правовим висновкам щодо застосування зазначених у заяві норм матеріального права, неодноразово висловлених у постановах Верховного Суду України, зокрема, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1286цс16, від 29 листопада 2017 року № 6-109цс17.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_5, у судовому засіданні пояснив суду, що позивач вносив кошти на відкритий йому вкладний рахунок у готівковій формі в сумі 3393,80 доларів США. Проте документи про внесення цих коштів в касу банку не збереглися.

Виходячи із засад змагальності і диспозитивності цивільного судочинства (п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 13, ст. 81 ЦПК України) можна стверджувати, що на позивача покладється процесуальний обов'язок довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог. Натомість на відповідача покладається обов'язок довести обставини, якими він обґрунтовує свої заперечення проти пред'явлених до нього вимог.

У даній справі позивач повинен надати суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази укладення 16 січня 2014 року між ним і відповідачем у письмовій формі договору банківського вкладу вважається. При цьому заява вкладника про вклад, яка акцептована банком, не є достатньою підставою для висновку про укладення депозитного договору. Позивач мав довести внесення грошової суми на його вкладний (депозитний) рахунок, що могло бути підтверджено ощадною книжкою або іншим документом, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час її виконання), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Надана позивачем заява від 16 січня 2014 року № SAMDNWFD500 вклад «Стандарт» не відповідає вказаним вимогам та не підтверджує факт внесення позивачем коштів на вкладний рахунок.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання позивача на виписку про кошти на його рахунку (а.с. 5) так, як вона не відповідає вимогам ні ст. 95, ні ст. 100 ЦПК України.

Так, згідно п. 4.1 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254 (далі - Положення), операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані.

Банківські первинні документи залежно від виду операції та типу контрагентів поділяють на касові та меморіальні. Перші (прибуткові та видаткові) підтверджують здійснення операцій із готівкою, а другі використовують для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів із рахунків та внутрішньобанківських операцій. Касові документи оформляються відповідно до вимог, визначених нормативно-правовими актами Національного банку з організації касової роботи в банках україни (п.п. 4.5, 4.6 Положення).

Виписки з особових рахунків не відносяться до первинних банківських документів, а являється регістром аналітичного обліку та мають містити такі обов'язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (за дебетом або кредитом відповідно); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку (п. 5.5 Положення № 254).

Згідно п. 5.6. Положення порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюється договорами банківських рахунків, що укладаються між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Наданий позивачем в якості доказу внесення ним вкладу друкований лист (а.с. 5) не відповідає вимогам вищенаведених нормативно-правових актів до документів первинного банківського обліку. Також відсутні дані щодо наявності угоди між сторонами по справі щодо форми та порядку надання виписок з його вкладного рахунку. У зв'язку з цим вказані в ньому дані не відповідають вимогам допустимості та достовірності доказів (ст. 78, 79 ЦПК України).

В суді апеляційної інстанції позивач нові докази не подавав.

Відповідач не визнав факт існування вкладного договору між ним і позивачем.

Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме: недоведеність укладення між ним і відповідачем договору банківського вкладу від 16 січня 2014 року на суму 3393,80 доларів США та виникнення відповідних правовідносин між сторонами. Це є підставою для відмови в позові. Тобто рішення суду щодо суті спору є правильним.

Однак в апеляційній скарзі позивач вказує на те, що суд вийшов за межі підстав пред'явленого позову, встановив обставини якими позивач не обґрунтовував свої вимоги та які не мають значення для цієї справи.

Суд першої інстанції дійсно вказав у своєму рішенні, що він встановив факт укладення 27 серпня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 договору №SAMDN7082000 у формі заяви за яким банк прийняв на особовий рахунок № НОМЕР_1 строком 1 рік, по 27 серпня 2014 року, вклад у сумі 22 033,48 доларів США та зобов'язався сплатити позивачу проценти у розмірі 8 % річних

Вказаний договір та стан виконання його умов сторонами не являється підставою пред'явленого позивачем позову, будь-які докази на підтвердження цих обставин сторони не надавали.

Встановлений судом факт не має значення для розгляду цієї справи.

Крім того, враховуючи, що суд вказав про встановлення факту укладення між сторонами по справі депозитного договору, його висновок про недоведеність існування між сторонами правовідносин банківського вкладу видається суперечливим.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справиабо витребуванихсудом у передбачених цим Кодексом випадках.

За нормами ст. ст. 265, 268 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Суд вказаних приписів процесуального законодавства не дотримався, але це не привело до неправильного вирішення справи, а тому підстави для скасування судового рішення відсутні. Однак, відповідно ч. 4 ст. 366 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної частини.

Враховуючи, що позивач мотивував свою апеляційну скаргу посиланням, в тому числі, на вказане порушення судом норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що в цій частині рішення суду підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, від імені якого діє представник - адвокат ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 грудня 2017 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 грудня 2017 року вказівку на встановлений судом факт, а саме: укладення 27 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_4 договору №SAMDN7082000 за яким банк прийняв на особовий рахунок НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 22033, 48 долари США строком на 1 рік, по 27 серпня 2014 року, за процентною ставкою 8% річних.

В решті рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 грудня 2017 року залишити шити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду з підстав передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2018 року.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: А.М. Головань

С.І. Мурашко