Справа № 453/613/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/783/7422/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю - апелянта ОСОБА_2, представника апелянта ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Ямельницької сільської ради, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування на житловий будинок АДРЕСА_2. Свої позовні вимоги мотивує тим, що згідно записів погосподарської книги № 3 за 1967-1970 р.р., в 1946 році її дідом ОСОБА_9 та бабцею ОСОБА_10 було зведено житловий будинок АДРЕСА_2. Дід, ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Її бабця ОСОБА_10 єдина прийняла спадщину шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном, в тому числі і житловий будинок АДРЕСА_2. 13.07.1971 року виконкомом Ямельницької сільської ради було посвідчено заповіт ОСОБА_10, яка заповіла належне їй майно своїм синам ОСОБА_11, ОСОБА_12 та своїй дочці, а її - ОСОБА_2 матері - ОСОБА_13. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 померла. При цьому, ніхто із спадкоємців за заповітом чи за законом не подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, а у володіння та управління спадкоми майном вступила її мама, ОСОБА_13, яка після смерті спадкодавця і до 22.10.1979 року частково проживала в будинку. 22.10.1979 року її мати, ОСОБА_13 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_3 мати ОСОБА_13 померла. Після її смерті вона (позивач) прийняла спадщину шляхом подання в нотаріаьну контору заяви та успадкувала 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, грошові вклади, пакет інвестиційних сертифікатів ЗАТ «Галицькі інвестиції» ВЗ Енергетичні системи». В той самий час, державний нотаріус постановою відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_2 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, що і стало причиною звернення до суду.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до Ямельницької сільської ради, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив представник позивача ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що згідно записів погосподарської книги № 3 за 1967-1970 р.р., в 1946 році її дідом ОСОБА_9 та бабцею ОСОБА_10 було зведено житловий будинок АДРЕСА_2, а 1964 році сарай. Вказані будівлі безпідставно було віднесено до особистої власності суспільної групи господарства - колгоспний двір, оскільки голова сім'ї - ОСОБА_10, ОСОБА_9, мати апелянта, на той час ОСОБА_13, ОСОБА_12 працювали в колгоспі імені Жданова с. Ямельниця, що підтверджується записами Погосподарської книги за 1961 -1963 роки. Частка кожного в майні господарства складала 1/7 частину. Оскільки згадані вище правовідносини виникли до набрання чинності діючого ЦК України, то при розгляді даного спору у вказаній частині необхідно керуватися положеннями ЦК Української РСР 1963 року та діючими на той час законодавчими актами. Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що до 1991 року ОСОБА_13 не втратила права на частку у майні колгоспного двору, оскільки навіть після вибуття 08 листопада 1962 року із колгоспного двору в м. Трускавець, остання не втрачала зв'язок з господарством, брала участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, ці обстави підтвердженні показаннями свідків в судовому засіданні у суді першої інстанції. На думку апелянта, спадщина після смерті колишнього члена колгоспного двору - її матері на її ідеальну частку у майні колгоспного двору у розмірі 1/7 частини відкрилась після смерті останньої, тобто ІНФОРМАЦІЯ_3, відповідно спадкування проходить за правилами визначеними діючим ЦК України. Щодо ОСОБА_11, то згідно даних Погосподарської книги с. Ямельниця за 1964 -1966 роки, в 1965 році останній вибув на роботу, а згодом на службу в Радянську армію та в подальшому членом колгоспного двору не являвся, ІНФОРМАЦІЯ_4 він помер, відтак відповідно до ст. 563 ЦК УРСР спадкоємство не відкривається. Крім того, оскільки ОСОБА_11 впродовж більше як трьох років, до 1991 року не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, відтак втратив право на частку в майні колгоспного двору. Вказує, що 13 липня 1971 року виконкомом Ямельницької сільської ради було посвідчено заповіт ОСОБА_10, яка заповіла належне їй майно, в тому числі і житловий будинок по АДРЕСА_2 з господарською спорудою (сарай) своїм синам ОСОБА_11, ОСОБА_12 та своїй дочці і мамі апелянта - ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_10, при цьому ніхто із спадкоємців за заповітом чи за законом не подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, а у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини) вступила мати апелянта - ОСОБА_13, яка після смерті ОСОБА_10 і до 22 жовтня 1979 року частково проживала в будинку АДРЕСА_2, що відповідає вимогам ст. 549 ЦК УРСР та підтверджено показаннями свідків. На думку апелянта, на майно, придбане після перетворення колгоспного двору в господарство робітників чи службовців не розповсюджується правовий статус майна колгоспного двору, як спільної сумісної власності усіх членів колгоспного двору. Інститут колгоспного двору припинено 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови ВРУ РСР № 885- ХІІ був введений в дію ЗУ «Про власність». Звертає увагу на те, що право власності на майно колгоспного двору по АДРЕСА_2, в тому числі і на житловий будинок, з 1976 року і по даний час право власності не зареєстровано, а правовстановлюючі документи відсутні і єдиним спадкоємцем який прийняв спадщину є апелянт, а ОСОБА_7, ОСОБА_8 не набули права власності на майно колгоспного двору та не можуть на нього претендувати. Просить рішення Сколівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що померла ОСОБА_13 вибула із господарства ще у 1962 році у зв'язку із одруженням і постійно проживала в м. Трускавець Львівської області, але приїзджала туди час від часу та обробляла город, що не свідчать про те, що вона вела спільне господарство з іншими членами двору, а тому втратила право на частку в майні колгоспного двору.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Згідно довідки Ямельницької сільської ради Сколівського району від 27.08.2012 року за № 232, будинок АДРЕСА_2 Сколівського району був побудований у 1946 році подружжям ОСОБА_10 та ОСОБА_9.

З погосподарських книг с. Ямельниця станом на 1967-1968 роки домогосподарство з особовим рахунком НОМЕР_1 відносилось до суспільної групи «когоспний двір». До складу даного колгоспного двору входили ОСОБА_10 - голова двору, ОСОБА_9 - чоловік, ОСОБА_15 - дочка, ОСОБА_12 - син, ОСОБА_11 - син (т. 1, а.с. 147).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9.

Відповідно до погосподарських книг с. Ямельниця за 1971-1973 роки домогосподарство з особовим рахунком НОМЕР_2 відносилось до суспільної групи «когоспний двір». До складу даного колгоспного двору входили ОСОБА_10 - голова двору (запис померла), ОСОБА_15 - дочка (запис перекреслений), ОСОБА_12 - син (запис перекреслений) (т. 1, а.с. 148).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 померла (свідоцтво серія НОМЕР_3).

З довідки Ямельницької сільської ради Сколівського району за червень 2015 року № 178 вбачається, що спадкоємцями першої черги ОСОБА_10 є ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_11.

ОСОБА_13 є дочкою ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1, а.с. 11).

Згідно погосподарських книг с. Ямельниця за 1974-1975 роки домогосподарство з особовим рахунком № 263 відносилось до суспільної групи «когоспний двір». До складу даного колгоспного двору входили ОСОБА_15 - голова двору. 01.03.1976 року головою сільської ради проведено запис, що господарство закрите, у зв'язку із виїздом на постійне місце проживання (т. 1 а.с. 109).

З довідки Ямельницької сільської ради Сколівського району від 16.07.2015 року за № 181 вбачається, що погосподарські книги за період 1974-1980 роки відсутні (т. 1 а.с. 156).

Відповідно до даної довідки в період 1971-1985 років господарство по АДРЕСА_2 відносилось до колгоспного двору, господарство з однієї категорії в іншу не переводилось.

З погосподарських книг с. Ямельниця за 1983-1985 роки домогосподарство з особовим рахунком НОМЕР_4 відносилось до суспільної групи «робітничий двір». До складу данного двору входили ОСОБА_18 - голова двору, ОСОБА_7 - син, ОСОБА_8 - син (т. 1, а.с. 150).

ОСОБА_18 є дружиною ОСОБА_11.

ОСОБА_7, ОСОБА_8 є синами ОСОБА_11.

ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1 а.с. 104).

З погосподарських книг с. Ямельниця Сколівського району станом за 1989 рік домогосподарство з особовим рахунком НОМЕР_5 відносилось до суспільної групи «робітничий двір». До складу данного двору входили ОСОБА_18 - голова двору, ОСОБА_7 - син, ОСОБА_8 - син, які вибули в липні 1989 року в село Підгородці Сколівського району (т. 1 а.с. 107).

ОСОБА_12 вибув в 70-х роках з колгоспного двору в інше постійне місце проживання у зв'язку з його одруженням, що сторонами не заперечується.

Позивач ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_13, що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1 а.с. 13), яка одружилась із ОСОБА_19 08.11.1962 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_6 (т. 1 а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_13 померла (т. 1 а.с. 89).

Сторони не заперечують, шо ОСОБА_13 08 листопада 1962 року виїхала в м. Трускавець на постійне місце проживання разом з чоловіком, де і народилась їхня дочка ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 14).

Згідно ст. 7 Конституції СРСР від 1936 року (чинної на момент існування колгоспного двору) колгоспний двір - це родинно-трудове об'єднання осіб, все або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.

Відповідно доп. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності, то суд при розгляді керується положеннями ЦК 1963 року.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону СРСР "Про власність в СРСР", який набрав чинності з 1.07.1990 року, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки.

Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 р. № 885-12 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР "Про власність" і були передбачені Законом СРСР "Про власність в СРСР", застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 1 липня 1990 року.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 своєї постанови № 20 від 22.12.1995 р. "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" - положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

Отже до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство.

Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) відповідно до ст. ст. 120, 121 ЦК УРСР (1963 року) в редакції, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю, тощо;

б) згідно ст. ст. 120 - 127 ЦК УРСР (1963 року), колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб - членів колгоспу, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства та для задоволення сімейних потреб;

в) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право згідно ст. 126 ЦК УРСР, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Статтею 126 ЦК УРСР було передбачено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв'язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою;

г) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних у відповідності до ст. 123 ЦК УРСР. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до п. 20 "Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів", затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69, в графі "суспільна група господарства" записується станом на 1 січня відповідного року одна із наступних суспільних груп: господарство колгоспника; господарство робітника; господарство службовця; господарство інших категорій населення. Суспільна група господарства встановлювалася в залежності від роду занять голови господарства.

Згідно зі ст. 4 постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. В разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Отже, ні з погосподарських книг, ні з довідок сільської ради не вбачається, що ОСОБА_13 в період з 1967 року до 1985 року була членом колгоспного двору в господарстві по АДРЕСА_2.

Не доведено членство ОСОБА_13 в даному колгоспному дворі у зазначений період і позивачкою.

Частиною першою статті 563 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що у разі смерті члена колгоспного двору спадкування майна двору не відкривається.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Отже, у разі смерті члена колгоспного двору, спадкоємство в майні двору не відкривалось до смерті останнього члена колгоспного двору, а залишалось на праві сумісної власності в рівних частках членів двору, що в ньому проживають.

На підставі викладеного, колегія суддів не приймає до уваги твердження позивачки, що її мати - ОСОБА_13 в силу ст. 549 ЦК УРСР вступила у володіння та управління спадковим майном після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10, так як на час смерті і до 22 жовтня 1979 року вона частково проживала в будинку АДРЕСА_2 і ніхто із спадкоємців за заповітом чи за законом не подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, оскільки таке суперечить діючому на той час законодавству.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався вказівками з ведення книг погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними вказівками з ведення погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - вказівки № 69).

За змістом вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї).

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 вказівки № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

З матеріалів справи не вбачається, належними доказами не спростовано, що в період з 1985 року по 1989 рік і до 15 квітня 1991 року господарство по АДРЕСА_2 відносилось до суспільної групи «колгоспний двір» та що ОСОБА_13 була членом колгоспного двору на момент його припинення.

Показання свідків, що ОСОБА_13 приїзджала до будинку, обробляла город, не є належним доказомведення підсобного господарства для задоволення сімейних потреб даного колгоспного двору до 1985 року і в подальшому.

Твердження позивачки, що ОСОБА_13, як пенсіонер не втратилаправа на частку в майні колгоспного двору, також є безпідставним.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Згідно положень частини третьої статті 10 та частин першої і четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, а відтак підстав для скасування ухваленого у справі рішення Сколівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 серпня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.