Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 466/187/10

провадження № 61-19985св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - прокурор Львівської області в інтересах держави в особі Брюховицької селищної ради,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

треті особи: Львівська регіональна філія Державного підприємства «Центру державного земельного кадастру», управління Держкомзему у місті Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Корпало Галина Василівна, ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області на рішення апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Шандри М. М., Шумської Н. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2008 року прокуратура Львівської області в інтересах Брюховицької селищної ради звернулася до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: Львівської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», управління Держкомзему у місті Львові, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Корпало Г. В., ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання недійсним правочину

Позов мотивовано тим, що в провадженні слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області перебуває кримінальна справа, порушена за ознаками злочинів, передбачених частиною першою статті 364 та частиною першою статті 366 КК України. Досудовим розслідуванням було встановлено, що службові особи Брюховицької селищної ради, зловживаючи службовим становищем, видали державні акти на земельні ділянки, однак питання про їх виділення не було предметом розгляду на пленарному засіданні ради. 26 жовтня 2005 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий № НОМЕР_1 площею 0,1000 га для дачного будівництва, серії НОМЕР_2 на підставі рішення 16-ої сесії 24-го скликання Брюховицької селищної ради від 29 вересня 2005 року № 514. Оскільки рішення про надання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1000 га для дачного будівництва селищною радою на сесії не приймалося, то ОСОБА_1 не набула права власності на неї. 28 жовтня 2005 року ОСОБА_1 відчужила вищевказану земельну ділянку ОСОБА_2, уклавши договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г. В.

Посилаючись на те, що договір укладено з порушенням статей 116, 118 ЗК України та статей 21, 203, 215 ЦК України, позивач просив визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку від 26 жовтня 2005 року, виданий на ім'я ОСОБА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 22 червня 2010 року позов задоволено. Поновлено строк позовної давності, визнавши його пропущеним з поважних причин. Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,1000 га, в АДРЕСА_1, цільове призначення якої для дачного будівництва, виданий 26 жовтня 2005 року на ім'я ОСОБА_1 Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,1000 га, в АДРЕСА_1, цільове призначення якої для дачного будівництва, укладений 28 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г. В. зареєстровано за номером 7845. Стягнуто з відповідачів солідарно, в користь держави судовий збір в сумі 647,70 грн та витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 120,00 грн.

Рішення районного суду мотивовано тим, що строк позовної давності пропущений прокуратурою з поважних причин та підлягає поновленню. Оскільки встановлено, що службові особи Брюховицької селищної ради, зловживаючи службовим становищем, видали державні акти на право власності на земельні ділянки і питання про виділення земельних ділянок вказаним особам, зокрема відповідачу, на розгляд сесії не виносилось, рішення з цього приводу не приймались, то виданий ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку слід визнати недійсним та скасувати. Право розпорядження річчю є похідним від права власності в контексті статей 203, 658 ЦК України, право розпорядження, в тому числі і відчуження, належить власникові. Договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 29 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинено з порушенням вимог ЗК України та особою, яка не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, тобто з порушенням вимог частини першої, другої статті 203 ЦК України, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2016 року рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 22 червня 2010 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що прокуратура пропустила, передбачений статтею 257 ЦК України, трирічний строк звернення до суду з позовом.

У січні 2017 року заступник прокурора Львівської області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2016 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 22 червня 2010 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення статті 257 ЦК України, не правильно визначив момент коли прокурору стало відомо про порушення права. Зокрема про наявність незаконно виданого державного акта на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу прокуратурі області та Брюховицькій селищній раді стало відомо в ході розслідування кримінальної справи.

Крім того, апеляційний суд безпідставно поновив ОСОБА_1 строк позовної давності звернення до суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, з якою вона звернулася через 5 років після ухвалення рішення районним судом.

У березні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до суду заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що рішення апеляційного суду відповідає встановленим у справі обставинам, підстави для його скасування відсутні.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

08 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, 26 жовтня 2005 року ОСОБА_1 на підставі рішення 16 сесії 24 скликання Брюховицької селищної ради Львівської області від 29 вересня 2005 року № 514 видано державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_1 площею 0,1000 га для дачного будівництва.

У державному акті на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_1 вказано, що такий видано на підставі рішення 16 сесії 24 скликання Брюховицької селищної ради від 29 вересня 2005 року № 514.

28 жовтня 2005 року ОСОБА_1 відчужила вищевказану земельну ділянку ОСОБА_2, уклавши договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г. В.

24 грудня 2009 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подав суду першої інстанції заяву, у якій просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні вимог позивача (а. с. 91, т. 1).

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини п'ятої статті 257 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Крім того, статтею 45 ЦК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду із цим позовом) встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 08 червня 2016 року № 6-3029цс15.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що прокуратура Львівської області звернулася до суду в інтересах Брюховицької селищної ради, оскарживши державний акт на право власності на земельну ділянку від 26 жовтня 2005 року, виданий на підставі рішення 16-ої сесії 24-го скликання від 29 вересня 2005 року № 514 цієї ж ради, а тому перебіг строку позовної давності починається з моменту постановлення незаконного рішення Брюховицькою селищною радою, в інтересах якої діє прокурор.

Однак такі висновки апеляційного суду не відповідають встановленим у справі обставинам з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Судом першої інстанції встановлено, що рішення про надання ОСОБА_1 земельної ділянки площе 0,1000 га для дачного будівництва - не приймались, суду не надано, вказані обставини ОСОБА_1 не спростовані.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про те, що перебіг позовної давності звернення до суду починається з моменту постановлення незаконного рішення Брюховицькою селищною радою, якого фактично не існувало, не обґрунтований та не відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позов прокуратури Львівської області в інтересах Брюховицької селищної ради подано з пропуском, передбаченого статтею 257 ЦК України, трирічного строку позовної давності. Однак оскільки рішення 16-ої сесії 24-го скликання Брюховицької селищної ради від 29 вересня 2005 року № 514 про надання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1000 га для дачного будівництва селищною радою на сесії не приймалося, суд дійшов обґрунтованого висновку, що причини пропуску строку звернення до суду є поважними, що є підставою для його поновлення.

За таких обставин ОСОБА_1 не набула у встановленому законом порядку право власності на спірну земельну ділянку, а тому підстави для реєстрації права власності на вказане нерухоме майно за нею були відсутні.

Право розпорядження річчю є похідним від права власності. Відповідно, договір купівлі-продажу від 28 жовтня 2005 року згідно з умовами якого ОСОБА_1 відчужила земельну ділянку площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 є недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам, є законними та обґрунтованими.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до вимог статті 388 ЦК України, та помилково було скасоване рішенням апеляційного суду.

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення районного суду.

Керуючись статтями 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2016 року скасувати, рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 22 червня 2010 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило