Постанова

Іменем України

29 березня 2018 року

м. Київ

справа № 523/8101/13-ц

провадження № 61-6664 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Сан Марин»;

представник позивача - ОСОБА_4;

відповідачі: ОСОБА_5, управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, виконавчий комітет Одеської міської ради;

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

представник управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області - НероденкоМарина Миколаївна;

представник виконавчого комітету Одеської міської ради - Старостін Олексій Юрійович;

треті особи: ОСОБА_9, комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 липня 2016 року у складі судді Кисельова В. К. та постанову апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Черевка П. М.,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Сан Марин» (далі - ТОВ «Сан Марин») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_9, комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та його державної реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що 8 квітня 2004 року ТОВ «Сан Марин» придбало у власність нежитлові будівлі бази відпочинку «Лузанівка», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які знаходяться на земельній ділянці площею 3 655 кв. м, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з відкритим акціонерним товариством «Одеський завод радіально-свердлильних верстатів». 20 квітня 2004 року право власності ТОВ «Сан Марин» на будівлі бази відпочинку «Лузанівка» зареєстровано в комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості».

14 січня 2005 року за участю ТОВ «Сан Марин» було складено акт обстеження і погодження земельної ділянки, згідно з яким площа земельної ділянки, яку займає база відпочинку, становила 0,4409 га.

Після оформлення права власності на базу відпочинку, ТОВ «Сан-Марин» направило необхідний пакет документів для оформлення права землекористування до управління земельних ресурсів Одеської міської ради, а також звернулось з проханням до міського Голови про відведення у користування земельної ділянки для обслуговування будівель бази відпочинку.

Згодом ТОВ «Сан Марин» дізналось про те, що на території бази відпочинку ОСОБА_5 були збудовані два двоповерхових дачних будинка з окремими входами. Зазначені будівлі розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 29 червня 2004 року № 809 прийняті до експлуатації та їм присвоєні окремі поштові адреси: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3

Вважаючи, що дії ОСОБА_5 порушують права товариства, оскільки збудовані нею дачні будівлі знаходяться на межі з будівлями бази відпочинку «Лузанівка», а також обмежують ТОВ «Сан Марин» у праві користування базою, товариство звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання незаконними розпорядження Суворовської районної державної адміністрації Одеської міської ради від 29 червня 2004 року № 809 та визнання незаконними свідоцтв про право власності на дачну будівлю літ. «А», загальною площею 114,8 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2006 року та ухвалою Верховного Суду України від 16 жовтня 2007 року, визнано незаконними розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 29 червня 2004 року № 809 про прийняття до експлуатації з правом приватної власності дачних будівель ОСОБА_5 та визнано незаконними свідоцтва про право власності на зазначені дачні будівлі, видані виконавчим комітетом Одеської міської ради від 12 липня 2004 року.

Преюдиційним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2006 року встановлено, що до початку забудови межі земельної ділянки в натурі встановлені не були; документ, який посвідчує право користування земельною ділянкою отриманий не був, всю проектну та узгоджувальну документацію на забудовані дачі ОСОБА_5 почала робити після того, як будівництво дач було закінчено, а саме у 2004 році.

Незважаючи на наявність вказаного рішення суду, а також відсутність у ОСОБА_5 права користування земельною ділянкою, 12 червня 2009 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області наказами № 494 та № 495 була призначена приймальна комісія про прийняття до експлуатації дачних будівель, розташованих за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3.

На підставі актів готовності об'єктів до експлуатації № 494 та № 495 від 24 червня 2009 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області замовнику об'єктів будівництва ОСОБА_5 були видані свідоцтва № 15000495 та № 15000494 від 24 червня 2009 року про відповідність збудованих об'єктів проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил. На підставі свідоцтв № 15000495 та № 15000494 від 24 червня 2009 року ОСОБА_5 отримала свідоцтва про право власності від 23 вересня 2009 року на дачні будинки, які знаходиться по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 5 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 грудня 2013 року, було визнано протиправними дії Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області щодо видачі ОСОБА_5 свідоцтв № 15000495 та № 15000494 від 24 червня 2009 року про відповідність збудованих об'єктів проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, вищевказані свідоцтва скасовано.

Ураховуючи викладене, ТОВ «Сан Марин» просило суд визнати недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3, видані на ім'я ОСОБА_5, оскільки вони були видані на підставі скасованих судом свідоцтв про відповідність збудованих об'єктів проектній документації, які визнанні самочинними, та скасувати державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 липня 2016 року позов ТОВ «Сан Марин» задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - дачний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 видане на ім'я ОСОБА_5 на підставі свідоцтва № 15000494 про відповідність збудованого об'єкта проектній документації вимогам державних стандартів, будівельних правил від 24 червня 2009 року, яке видане виконавчим комітетом Одеської міської ради. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - дачний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3, видане на ім'я ОСОБА_5 на підставі свідоцтва № 15000495 про відповідність збудованого об'єкта проектній документації вимогам державних стандартів, будівельних правил від 24 червня 2009 року, яке видане виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Позовні вимоги ТОВ «Сан Марин» в частині скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на зазначене вище нерухоме майно залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка володіє об'єктами нерухомого майна на підставі правовстановлюючих документів, які визнано преюдиційними судовими рішеннями неправомірними та скасовані. При цьому ОСОБА_5 на час оформлення свідоцтв про право власності на дачні будинки було достовірно відомо про наявність спору щодо користування земельною ділянкою, який виник між нею та позивачем, а також про наявність рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2006 року, яким встановлено протиправність дій ОСОБА_5 щодо будівництва дачних будівель та визнано таке будівництво самочинним.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 липня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_5 не повідомила орган місцевого самоврядування - виконавчий комітет Одеської міської ради - про наявність цивільно-правового спору щодо меж земельних ділянок із суміжним землекористувачем, а відповідно до пункту 2.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 у редакції від 1 червня 2009 року, відповідальність за достовірність та повноту інформації у документах, які подаються при реєстрації прав, несе власник (власники) нерухомого майна. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 5 жовтня 2012 року скасовано свідоцтва № 15000495 та № 15000494 від 24 червня 2009 року про відповідність збудованого об'єкта проектній документації вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, видані ОСОБА_5 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, на підставі яких ОСОБА_5 було видано та зареєстровано два свідоцтва про право власності на дачні будівлі у 2009 році. Тобто, вищевказані свідоцтва про право власності вважаються такими, що видані на підставі неправомірних рішень органів державного управління.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що два дачних будинки збудованібіля території бази відпочинку «Лузанівка» на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 22 червня 1994 року № 823 про надання ОСОБА_10 земельної ділянки для дачного будівництва.

Договором купівлі-продажу бази відпочинку «Лузанівка» від 8 квітня 2004 року та актом прийому-передачі бази відпочинку «Лузанівка» передбачено, що база відпочинку «Лузанівка», що належить позивачу, знаходиться на земельній ділянці площею 0,3655 га.

При цьому, у зазначеному акті прийому-передачі бази відпочинку «Лузанівка», який містить перелік всіх наявних будівель на території 0,3655 га, відсутні дачні будівлі ОСОБА_5

Згідно експлікації земельних угідь в площу земельної ділянки (0,4409 га), яку позивач хоче отримати у користування, увійшла земельна ділянка, що знаходилася у користуванні ОСОБА_5, на якій нею були збудовані дачні будинки.

Дачні будинки були побудовані ОСОБА_5 поза територією бази відпочинку «Лузанівка», а тому оформлення спірних свідоцтв про право власності могли б порушувати права лише власника чи користувача земельної ділянки, на якій були побудовані ці два дачних будинки.

Будь-яких претензій з боку Одеської міської ради чи його виконавчих органів з приводу будівництва ОСОБА_5 дачних будинків не надходило. Виконавчий комітет Одеської міської ради рішенням від 22 червня 1994 року № 823 виділив ОСОБА_5 земельну ділянку під дачне будівництво та видав ОСОБА_5 свідоцтва про право власності, що свідчить про відсутність спорів з органом місцевого самоврядування, а права та інтереси позивача спірними свідоцтвами не порушені.

У березні 2018 року управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області подало пояснення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підтримує касаційну скаргу ОСОБА_5 Зазначало, що є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є суб'єктом правовідносин, що виникають в процесі прийняття рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності.

Позивач не оскаржив судові рішення в частині відмови в позові.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

У частині першій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції від 1 травня 2009 року підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є, зокрема, акти прийому нерухомого майна до експлуатації.

Згідно з пунктом 1.13 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 у редакції від 1 червня 2009 року (далі - Положення), реєстрація прав проводиться в такому порядку: приймання й перевірка документів, поданих для реєстрації прав власності на нерухоме майно; установлення відсутності підстав для відмови в реєстрації прав; прийняття рішення про реєстрацію прав власності або про відмову в реєстрації прав; унесення записів до Реєстру прав; учинення написів на правовстановлювальних документах; видача витягів із Реєстру прав про реєстрацію прав.

Пунктом 2.1 Положення передбачено, що для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно та оформлення прав власності на нерухоме майно до бюро технічної інвентаризації разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлювальні документи, їх копії (нотаріально засвідчені), а також інші документи, що визначені цим Положенням. Відповідальність за достовірність та повноту інформації у документах несе власник (власники) нерухомого майна. Правовстановлювальні документи, які відповідно до закону підлягають обов'язковій державній реєстрації, приймаються за умови проведення їх державної реєстрації.

Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам (стаття 212 ЦПК України 2004 року), дійшли правильного висновку про те, що відповідачка володіє об'єктами нерухомого майна на підставі правовстановлюючих документів, які преюдиційними судовими рішеннями визнані незаконними та скасовані. Також судами правильно зазначено, що під час оформлення спірних свідоцтв про право власності на нерухоме майно ОСОБА_5 було достовірно відомо про наявність спору щодо користування земельною ділянкою, який виник між нею та позивачем, а також про наявність рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2006 року, що набрало законної сили, яким встановлено, що ОСОБА_5 самочинно побудувала спірні дачні будинки, за відсутності відповідної дозвільної документації та без виділення у користування земельної ділянки, на яких вони розташовані, у встановленому законом порядку. Крім того, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 5 жовтня 2012 року скасовано свідоцтва № 15000495 та № 15000494 від 24 червня 2009 року про відповідність збудованих об'єктів проектній документації вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, видані ОСОБА_5 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, на підставі яких вона отримала свідоцтва про право власності на дачні будівлі. Тобто, документи, на підставі яких були видані спірні свідоцтва про право власності, судовим рішенням були скасовані.

З огляду на викладене касаційний суд погоджується з тим, що права позивача діями відповідачки порушені, що, у тому числі, підтверджено преюдиційними судовими рішеннями (частина третя статті 61 ЦПК України 2004 року), оскільки він позбавлений можливості оформити права на земельну ділянку під належні йому будівлі.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги є безпідставними й на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення районного суду м. Одеси від 19 липня 2016 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк