Справа № 465/4208/17 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/376/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю - законного представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, та представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою законного представника ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього відповідача ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про припинення права на користування квартирою та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_6 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, у якому із урахуванням уточнених вимог, просила припинити право неповнолітнього ОСОБА_2 на користування квартирою № 42 у будинку № 49 по вул. Володимира Великого у м. Львові та зобов'язати відповідача, Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради, зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1. Свій позов обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_2, на підставі Реєстраційного посвідчення від 17 липня 2002 року серії КММ № 078805. Неповнолітній ОСОБА_2, який є її племінником, був зареєстрований у квартирі 29 березня 2012 року. Відповідач ніколи у квартирі не проживав. При реєстрації відповідача за спірною адресою, її (позивача) згоди ніхто не отримував. У квартирі відсутні будь-які речі відповідача. Жодних прав, на думку позивача, відповідач на квартиру ОСОБА_5 не має, оскільки між ними відсутні будь-які договори на користування квартирою, відсутні також будь-які речові права на чуже майно. Наявність реєстрації відповідача у квартирі створює позивачу перешкоди у реалізації права власника, зокрема на продаж квартири, оскільки для продажу квартири, у якій зареєстрований неповнолітній необхідним є згода органу опіки та піклування. Просить позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третьої особи Органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про припинення права на користування квартирою та зняття з реєстраційного обліку - задоволено.

Вирішено: припинити право ОСОБА_2 на користування квартирою № 42 у будинку № 49 по вул. Володимира Великого у м. Львові; зобов'язати Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради, зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року оскаржила законний представник ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього відповідача ОСОБА_2.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що позивачем не представлено жодного доказу того, що на даний час неповнолітньому ОСОБА_2 буде надано рівноцінне приміщення взамін тому, в якому він зареєстрований на даний час. Крім того, позивачем не доведено, яким чином неповнолітній ОСОБА_2 порушує її житлові права, як власника квартири АДРЕСА_3, в чому ці порушення виражаються та скільки часу тривають. Ці твердження позивача є голослівними та не підтверджені жодними доказами. Посилання позивача на ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є підставними, оскільки ОСОБА_2, як неповнолітній, не наділений повною цивільною дієздатністю і не може реалізувати це право на зміну місця реєстрації і не бажає цього робити. Позивачем чиняться систематичні перешкоди неповнолітньому ОСОБА_2 у доступі до квартири АДРЕСА_3, про що він неодноразово заявляв у судовому засіданні. Це проявляється в тому, що ОСОБА_2 ще й досі немає ключів до квартири, його прохання позивачем ігноруються. На думку апелянта, саме в діях позивача вбачаються незаконні дії щодо неповнолітнього ОСОБА_2 Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення по справі.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ОСОБА_7 п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

ОСОБА_7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про припинення права на користування квартирою та зняття з реєстраційного обліку виходив з того, що позивач ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_4 і у ній ні відповідач ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 ніколи не проживала, жодних договорів про користування квартирою позивачки немає, ОСОБА_2 не є членом сім'ї позивачки ОСОБА_5, у них відсутні будь-які взаємні права та обов'язки, та зазначив, що дані обставини мають істотне значення для припинення права ОСОБА_2 на користування квартирою.

З матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_7 Реєстраційного посвідчення від 17 липня 2002 року серії КММ № 078805, позивач ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_5.

Неповнолітній ОСОБА_2, з 29 березня 2012 року має зареєстроване місце проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить картка прописки форми № 16.

Мати відповідача ОСОБА_3 була знята з реєстрації в квартирі АДРЕСА_6 на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року у справі № 465/6661/15-ц.

ОСОБА_7 № 31 від 31 січня 2017 року складеного комісією ЛКП "Снопківське" ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживають без реєстрації за адресою АДРЕСА_7.

У відповідності до Довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописки форми № 2 від 26.01.2017 року співвласниками квартири АДРЕСА_8 є ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Квартира загальною площею 87,00 кв. м. та складається із 3 житлових кімнат.

Отже, у звязку з реєстрацією ОСОБА_2 в 2012 році у квартирі за адресою АДРЕСА_7, яка на праві власності належить ОСОБА_5, у сторін виникло право сервітутного користування житлом.

Таким чином між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст. 406 ЦК України.

В той же час, обома сторонами по справі визнано ту обставину, що ОСОБА_2 ніколи не проживав за спірною адресою, жодних договорів між позивачем та відповідачем з приводу користування квартирою не існує, не існують також інші речові права на квартиру в силу закону.

Законний представник ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції пояснила, що позивач є її рідною сестрою. Їхні батьки, на її думку, необдумано розподілили між ними майно, внаслідок чого вона стала власницею будинку в с.Карів, а позивач - власницею спірної квартири. Її син, ОСОБА_2 з народження зареєстрований у спірній квартирі, однак ніколи там не проживав. І вона, і син проживають без реєстрації у квартирі, співвласником якої є її колишній чоловік і батько ОСОБА_2. Реєстрація її неповнолітнього сина ОСОБА_11 у спірній квартирі необхідна для того, щоб перешкодити позивачу відчужити квартиру і в такий спосіб захистити майнові права свого батька, який проживає разом з нею. Сам батько про захист порушених будь-яких його прав ніколи з позовами до суду, чи із скаргами в інші органи не звертався.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За правилами статті 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить стаття 383 ЦК України.

За змістом статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

ОСОБА_7 зі статтею 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Отже право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Відповідно до частини другої статті 64 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать чоловік або дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, а тому суд першої інстанції з урахуванням встановлених у справі обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про припинення права на користування квартирою.

ОСОБА_7 пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що не заслуговують на увагу і доводи законного представника відповідача та третьої особи, про те, що справа за аналогічними вимогами вже вирішена Франківським районним судом м. Львова рішенням від 23 червня 2016 року у справі № 465/6661/15-ц, а тому справа підлягає закриттю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 465/6661/15-ц вбачається що ця справа дійсно слухалася з приводу спору між тими самими сторонами, проте предмет позову та підстави позову є різні. У цивільній справі № 465/6661/15-ц предметом позову було визнання особи такою що втратила право на користування житлом із покликанням на підстави позову передбачені ст. 71 Житлового кодексу України та ст. 405 ЦК України. Предметом розгляду даної справи є припинення права на користування квартирою з підстав передбачених статтею 406 ЦК України.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що в цій частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а відтак апеляційну скаргу в цій частині слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В той же час, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм чинного законодавства.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

В той же час, у матеріалах справи відсутні докази про існування спору про зняття з реєстрації між позивачем і самим реєстраційним органом, який окрім того не був залучений до участі в даній справі. А відтак, рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання Франківської районної адміністрації Львівської міської ради провести зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, на думку колегії суддів, слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї позовної вимоги відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне зясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права при розгляді цієї справи, висновки суду лише частково відповідають обставинам справи, рішення суду в частині зобов'язання Франківської районної адміністрації Львівської міської ради зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї позовної вимого - відмовити. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року в частині зобов'язання Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї позовної вимого - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 серпня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_12