Справа № 347/952/17
Провадження № 22-ц/4808/230/18
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верховинського районного суду в складі судді Бучинського А.Б., ухвалене 13 вересня 2018 року в смт. Верховині Івано-Франківської області у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Яблунівської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1, про визнання недійсним рішення селищної ради та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись в суд з позовом до Яблунівської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1, про визнання недійсним рішення селищної ради та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням виконкому Яблунівської селищної ради від 25 серпня 1993 року ОСОБА_2 було закріплено земельну ділянку площею 0,15 га під будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1. Згідно його заяви рішенням виконкому Яблунівської селищної ради від 27 лютого 1996 року надано дозвіл на переоформлення технічної документації на цей будинок на дочку ОСОБА_3 В процесі виготовлення технічної документації на будинок та державного акта на право приватної власності на землю виявлено, що частина цієї земельної ділянки рішенням Яблунівської селищної ради від 24 грудня 1993 року передана у приватну власність ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. На підставі вказаного рішення останньому 29 грудня 1994 року видано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 Вважають, що земельна ділянка надана ОСОБА_4 з порушенням норм земельного законодавства, зокрема, ст. 22 ЗК України в редакції 1992 року, та п.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про привитазацію земельних ділянок». Окрім того, в рішенні відсутні підписи голови та секретаря селищної ради.

Про наявність рішення селищної ради та державного акта їм стало відомо в 2012 році. Тому в липні 2013 року це рішення було оскаржено в адміністративному порядку. Постановою Верховного Суду України від 29 березня 2017 року за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення провадження у справі закрито з підстав належності розгляду спору в порядку цивільного судочинства. З огляду на що просили поновити строк звернення до суду.

Рішенням Верховинського районного суду від 13 вересня 2018 року позов задоволено частково. Визнано частково недійсним рішення Яблунівської селищної ради від 24 грудня 1993 року та скасовано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 29 грудня 1994 року в частині передачі ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки, позначеної під номером НОМЕР_4, площею 0,1192 га, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться по АДРЕСА_2. У задоволенні решти вимог позову ОСОБА_2 та в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю.

Судове рішення мотивовано тим, що рішенням Яблунівської селищної ради від 24 грудня 1993 року ОСОБА_4 передано у приватну власність частину земельної ділянки, яка перебувала в користуванні ОСОБА_2 Оскільки саме земельна ділянка під НОМЕР_4 для ведення особистого підсобного господарства, що є окремим об'єктом нерухомості, накладається на земельну ділянку позивача, суд дійшов висновку про необхідність визнання недійсним та скасування державного акта лише в частині надання у власність ОСОБА_4 цієї ділянки. Надання йому у власність двох інших земельних ділянок (ділянки НОМЕР_2 площею 0,1500 га та ділянки НОМЕР_3 площею 0,2181 га) права суміжника не порушують, а тому суд вважав, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд виходив з того, що на день набуття ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку вона не була суміжним землекористувачем. А отже її права не порушено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить рішення в оскарженій частині скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги обставин, які згідно положень ст. 82 ЦПК України мають преюдиційне значення. Так, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2013 року у справі за її позовом до ОСОБА_5, Яблунівської селищної ради про визнання права власності на земельну ділянку за заповітом та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Яблунівської селищної ради, третя особа - ОСОБА_1, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку встановлено законність набуття ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку площею 0,4873 га. Відповідно, ці обставини не потребували повторного доказування.

Натомість, не надано належної правової оцінки рішенню виконкому Яблунівської селищної ради від 25 серпня 1993 року, яким за ОСОБА_2 закріплено земельну ділянку під будівництво житлового будинку. З огляду на це вважає помилковим також висновок суду щодо надання позивачу у встановленому законом порядку цієї земельної ділянки, оскільки не з'ясовано питання виконання ним вимог ст. 22 ЗК України (в редакції 1992 року) та п. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про привитазацію земельних ділянок». В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують погодження меж суміжними землекористувачами, внесення селищною радою запису щодо спірної земельної ділянки у відповідні земельно-кадастрові документи з наступною видачею державного акта на право власності на землю.

Не підтверджений, на думку апелянта, належними доказами і факт накладення наданої у приватну власність земельної ділянки її батькові ОСОБА_4 на земельну ділянку, якою користувався позивач.

Крім того, судом не враховано, що ОСОБА_2 пропушено строк звернення до суду. В зв'язку із чим її представником було подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 покликаються на дотримання судом при вирішенні справи вимог земельного законодавства, норм процесуального права та врахування попередніх судових рішень по спорах між сторонами. Заперечили також щодо задоволення клопотання апелянта про витребування письмових доказів та призначення у справі судової земельно-технічної експертизи.

Яблунівська селищна рада у своєму відзиві вказує, що позивачами не виготовлялася будь-яка документація про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 0,15 га згідно рішення виконкому №35 від 25 серпня 1993 року, відсутні погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами. Вважає також недоцільним задоволення клопотання ОСОБА_1

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів. На витребуванні письмових доказів та призначенні експертизи не наполягали.

ОСОБА_3, яка діє також в інтересах ОСОБА_2, її представник - адвокат ОСОБА_7 та представник Яблунівської селищної ради доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України (в редакції чинній на день подання позову) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналогічна норма міститься і у ч.1 ст. 13 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. Тобто сторонами в судовому процесі є суб'єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що виконавчим комітетом Яблунівської селищної ради народних депутатів 25 серпня 1993 року, розглянувши заяву ОСОБА_2, прийнято рішення №35, п. 17 якого закріплено за будинком по АДРЕСА_1 земельну ділянку розміром 0,15 га (а.с.53-56 т.1).

В подальшому рішенням виконавчого комітету селищної ради від 27 лютого 1996 року №10 (п.п.13,14) надано дозвіл на переоформлення з ОСОБА_2 на ОСОБА_8 технічної документації на житловий індивідуальний будинок по АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 0,15 га між сусідами ОСОБА_9та ОСОБА_4 (а.с.50-52 т.1).

З'ясовано, що рішенням сесії Яблунівської селищної ради народних депутатів від 24 грудня 1993 року «Про передачу землі у приватну власність, в постійне та тимчасове користування» ОСОБА_4 (батькові апелянта) передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,4873 га. В тому числі по ділянках за цільовим призначенням: ділянка НОМЕР_2 - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,1500 га; ділянка НОМЕР_4 - для ведення особистого підсобного господарства площею 0,1192 га; ділянка НОМЕР_3 - для ведення особистого підсобного господарства площею 0,2181 га. На підставі цього рішення йому 29 грудня 1994 року видано Державний акт на право приватної власності на землю, серія НОМЕР_1, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №204 (а.с.8, 58, 235 т.1).

Матеріалами справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.

У засіданні апеляційного суду встановлено, що спадкоємцем останнього за заповітом є донька ОСОБА_1, якій 23 березня 2009 року видано свідоцтво про право власності за заповітом на житловий будинок по АДРЕСА_2.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Косівського районного суду від 1 лютого 2013 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа - Яблунівська селищна рада, про визнання права власності на земельну ділянку. Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 (а.с.10-14 т.1). Вказана ділянка належала спадкодавцеві на підставі оскаржуваного державного акта. Натомість, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 0,1192 га та 0,2181 га суд виходив із відсутності відмови нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину на ці ділянки. Рішення Косівського районного суду від 1 лютого 2013 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 залишено без змін рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2013 року (а.с.64-65 т.1).

Апеляційним судом з пояснень апелянта встановлено, що відповідачем в цій справі була її рідна сестра ОСОБА_5 В подальшому жодних спорів щодо цих двох земельних ділянок між ними не існувало, тому ОСОБА_1 як єдиний спадкоємець померлого згідно договору від 26 грудня 2016 року замовила у підприємця ОСОБА_11 виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_4 як для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, так і ведення особистого селянського господарства, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Зі змісту рішення Яблунівської селищної ради від 27 жовтня 2017 року №97-18/2017 «Про розгляд заяви громадянки ОСОБА_12.» вбачається, що селищна рада відмовила ОСОБА_12 в затвердженні уточненої площі та лінійних промірів земельних ділянок громадянина ОСОБА_4 та погодження технічної документації без підписів межівників ОСОБА_3 та ОСОБА_10, оскільки спір по даній земельній ділянці знаходиться на розгляді в Косівському районному суді, а також на розгляд сесії громадянкою ОСОБА_12 не подано технічну документацію щодо встановленя відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому вказана заява подана ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності від 26 жовтня 2016 року (а.с.35 т.1).

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1, в інтересах якого діяла ОСОБА_12, зазначала, що вказаний позов стосується її прав на спадкове майно. Відповідно просила замінити процесуальний статус із третьої особи на співвідповідача (а.с.102 т.1).

Ухвалою Косівського районного суду від 2 листопада 2017 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 відмовлено, оскільки ст. 33 ЦПК України передбачено, що з даним клопотанням може звернутися тільки позивач.

Про наявність спору, що стосується права власності та користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельною ділянкою зазначено і в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у адміністративній справі №347/1834/13-а за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до Яблунівської селищної ради, третя особа - ОСОБА_1, про скасування рішення (а.с.20-21 т.1).

За таких обставин суд вважає, що оскаржуване рішення порушує права та законні інтереси ОСОБА_1, яка не була залучена до участі в справі у якості співвідповідача. При цьому враховує, що процесуальні права та обов'язки відповідача та третьої особи є різними.

За положенням ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Разом з тим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ч.4 cт. 367 ЦПК України).

Як передбачено п.4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України прийняття судового рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі є порушенням норм процесуального права та обов'язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Відтак, суд дійшов висновку, що постановлене рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2 не може залишатися в силі та підлягає до скасування з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів не дає оцінки обґрунтованості позовних вимог, оскільки це повинно бути зроблено під час розгляду справи по суті за участі належних сторін.

Відповідно апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 учасниками справи не оскаржується, тому не переглядається апеляційним судом в цій частині.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Верховинського районного суду від 13 вересня 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Яблунівської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1, про визнання недійсним рішення селищної ради та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 10 грудня 2018 року.