Справа № 381/1956/17 Головуючий у І інстанції Чернишова Є. Ю.
Провадження № 22-ц/780/1561/18 Доповідач у 2 інстанції Фінагеєв В. О.
Категорія 19 10.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Марченка Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Дорогинська сільська рада Фастівського району Київської області, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу будинку та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсним договір дарування від 21 липня 1993 року, укладений між ОСОБА_4 за дорученням ОСОБА_5, та ОСОБА_6; визнати недійсним договір дарування від 21 травня 1996 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7; визначити ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, строком 3 місяці.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_2 ОСОБА_5. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої входить жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1. В березні 2017 року позивачем було знайдено правовстановлюючі документи, а також заповіт. Спадкоємцями за законом після смерті матері повинні були бути ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_10. Проте відносини ОСОБА_5 з ОСОБА_6 та ОСОБА_10 були складними, що стало підставою для складання матір'ю заповіту на користь позивача, яка доглядала за спадкодавцем та проживала з нею. Згодом було з'ясовано, що житловий будинок по АДРЕСА_1 був незаконно захоплений ОСОБА_3, яка у змові зі своєю сестрою ОСОБА_11 та ОСОБА_6 сфальсифікували документи, що стосувалися відчуження будинку, уклавши договір дарування між ОСОБА_4 за дорученням ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Позивач вказує, що такий договір є недійсним, оскільки відповідно до Закону УРСР «Про державний нотаріат» угоди про відчуження або заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно. ОСОБА_5 не надавала довіреностей щодо розпорядження своїм майном. Довіреність, на підставі якої ОСОБА_4 розпорядилась будинком, є недійсною, оскільки ОСОБА_5 була письменною особою та могла сама, без допомоги сторонніх осіб укласти правочин. У подальшому, ОСОБА_6 незаконно подарувала житловий будинок ОСОБА_3 Позивач вказує, що договори дарування не можна вважати укладеними в силу ст. 153 ЦК 1963 року, оскільки згоди на укладання договору дарування зі сторони ОСОБА_5 не було. Позивач вказує, що існували поважні причини, через які нею пропущено строк прийняття спадщини, оскільки з початку 90-х років і по теперішній час вона хворіє та постійно лікується в медичних закладах, а її чоловік був інвалідом та вона доглядала за ним.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що ОСОБА_5 не видавала довіреності на вчинення угод з відчуження нерухомого майна та не передавала документи на будинок довіреній особі. ОСОБА_5 за життя склала заповіт на користь позивача, а тому висновки щодо її неписьменності є незрозумілими. На даний час судом розглядається позов до ОСОБА_4 про визнання довіреності недійсною. Між сторонами договору дарування від 21 липня 1993 року не було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Вказаний договір був укладений не уповноваженою на те особою. У зв'язку з цим, договір дарування від 21 травня 1996 року є також недійсним. Крім того, у БТІ не було зареєстровано нерухоме майно за обдарованим. Договір дарування від 21 липня 1993 року не відповідає вимогам ст. 153 ЦК УРСР 1963 року та ст. 35 Закону УРСР «Про державний нотаріат». Позивач дізналася про наявність правовстановлюючих документів на будинок та про наявність заповіту лише у березні 2017 року. Крім того, з початку 90-х років і до сьогодні ОСОБА_2 хворіє та проходить лікування у медичних закладах, а також здійснювала догляд за хворим чоловіком. Вказані обставини унеможливили своєчасне звернення до нотаріуса із заповітом чи до суду.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження від 03 березня 2018 року учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

15 березня 2018 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначає, що ОСОБА_2 не є та ніколи не була власником житлового будинку, який є предметом договору дарування. Будинок належав матері позивача, яка за свого життя розпорядилася ним на власний розсуд. Нерухоме майно було відчужено за три роки до смерті спадкодавця ОСОБА_5, не входило до складу спадкової маси, а тому жодні права позивача відповідачем не порушені. ОСОБА_3 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_5, а тому вона є неналежним відповідачем та до неї не може бути пред'явлена вимога про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Крім того, суди не повинні задовольняти позови про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті спадкодавців, які померли до 01 січня 2004 року. ОСОБА_2 не приймала спадщину після смерті матері, спадкове майно також відсутнє, а тому відсутні будь-які підстави для визнання недійсними договорів дарування. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не зазначає, в чому саме полягає незаконність оскаржуваного нею рішення.

19 березня 2018 року від Дорогинської сільської ради Фастівського району надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначає, що ОСОБА_3 набула у власність житловий будинок на законних підставах, а договір дарування був оформлений у 1996 році у державного нотаріуса. Позивач знала про відчуження будинку ще з 1993 року і жодних заперечень до цього часу не мала.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є матір'ю ОСОБА_8 (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_8), що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 05 лютого 1950 року (а.с.12, Т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 (а.с.11, Т.1).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_6 (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_6), матір'ю якої являлась ОСОБА_13 (а.с.16-17, Т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 померла, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть (а.с.18, Т.1).

Відповідно до акту про передачу жилого будинку садибного типу з надвірними будівлями згідно постанови ради міністрів УРСР та рішення правління к/пу ім. Кірова від 04 вересня 1990 року, ОСОБА_5 передано будинок з 3-х кімнат загальною площею 61,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та надвірними будівлями (а.с.19, Т.1).

Згідно довідки-характеристики від 07 липня 1993 року № 406 Фастівського міжміського бюро технічної інвентаризації, виданої ОСОБА_5 для пред'явлення до Фастівської державної нотаріальної контори, будинок АДРЕСА_1 зареєстровано в бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі за реєстровим номером 343 за ОСОБА_13 на підставі акту передачі житлового будинку від 28 січня 1991 року (а.с.112, Т.1).

14 липня 1993 року виконавчим комітетом Дорогинської сільської ради народних депутатів ОСОБА_5 видана довідка про право особистої власності робітника на будинок, що видається у зв'язку з продажом або даруванням будинку (а.с.108, Т.1).

Згідно доручення від 13 липня 1993 року, яке посвідчено секретарем виконавчого комітету Гірської сільської ради народних депутатів Борівського району Київської області ОСОБА_14, ОСОБА_5, яка тимчасово проживає в АДРЕСА_2 у своєї дочки ОСОБА_6, довіряє гр. ОСОБА_4 вести справу по оформленню дарування її будинку, який знаходиться в с. Дорогинка Фастівського району Київської області і належить їй на правах приватної власності, своїй дочці ОСОБА_6 У дорученні також вказано про те, що за неписьменну ОСОБА_5 за її проханням і в її присутності підписалась сусідка ОСОБА_15 (а.с.113, Т.1).

Згідно договору дарування від 21 липня 1993 року ОСОБА_4 по дорученню ОСОБА_5, з однієї сторони, та ОСОБА_6, з другої сторони, склали договір про те, що ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 жилий будинок, що знаходиться в с. Дорогинка Фастівського району Київської області, який належить їй на підставі записів у погосподарській книзі виконкому Дорогинської сільської ради № 141 та акту передачі жилого будинку, затвердженого Дорогинською сільською радою від 28 січня 1991 року (а.с.114-115, Т.1).

Згідно договору дарування від 21 травня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Фастівської державної нотаріальної контори ОСОБА_16, ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_3 жилий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1. Жилий будинок належить дарувальнику на підставі договору дарування від 21 липня 1993 року (а.с.116-118, Т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 41, 48 ЦК УРСР 1963 року (у редакції, яка діяла на час укладення оспорюваних договорів) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до вимог ст. 243 ЦК УРСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказує на те, що її покійна мати склала заповіт, яким заповіла своє майно позивачу. До складу спадщини увійшов житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1.

Однак, вказаний будинок за життя спадкодавця був подарований ОСОБА_6, яка згодом подарувала його ОСОБА_3 Позивач вважає, що такі договори дарування є недійсними, оскільки ОСОБА_5 не надавала довіреностей щодо розпорядження своїм майном. Договори дарування порушують права ОСОБА_2, оскільки житловий будинок, який є предметом договорів, входить до складу спадщини.

Однак, такі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, що діяла на момент смерті спадкодавця) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно вимог ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

У розумінні вказаних норм закону до спадкоємця переходить право на спадкове майно лише після смерті спадкодавця та за умови прийняття ним спадщини. До моменту відкриття спадщини майно, зазначене у заповіті, належить спадкодавцю. Так, після складання заповіту ОСОБА_5, будучи власником житлового будинку, на власний розсуд розпорядилася ним, подарувавши будинок ОСОБА_6

ОСОБА_2 на момент укладення договорів дарування не була власником житлового будинку, право власності на який перейшло з початку до ОСОБА_6, а потім до ОСОБА_3 за договором дарування. У зв'язку з цим, права позивача оспорюваними договорами дарування жодним чином не порушені.

В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що під час посвідчення договору дарування приватним нотаріусом було порушено вимоги ст. 153 ЦК УРСР 1963 року та ст. 35 Закону УРСР «Про державний нотаріат». Однак, вказані доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на момент укладення договору дарування ОСОБА_2 не являлася ні власником житлового будинку, що є предметом даних договорів ні стороною оспорюваного договору, а тому зазначений договір дарування ніяким чином не впливав на права чи обов'язки позивача.

У позовній заяві ОСОБА_2 просить суд визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, строком 3 місяці.

Відповідно до вимог ст. 550 ЦК УРСР 1963 року строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Заявляючи вимогу про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_2 вказує на те, що вказаний строк був пропущений нею у зв'язку з тим, що вона дізналася про наявність заповіту та правовстановлюючих документів на будинок лише у березні 2017 року. Крім того, з початку 90-х років і до цього часу позивач серйозно хворіє та постійно лікується у медичних закладах. Позивач також доглядала за своїм хворим чоловіком.

В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз'яснено судам, що, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

ОСОБА_2 не надала доказів того, що вона пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця.

Позивач вказує на те, що вона дізналася про наявність заповіту та правовстановлюючих документів на будинок лише у березні 2017 року під час здійснення ремонту у власній квартирі. Однак, позивач, будучи спадкоємцем першої черги за законом, та проживаючи певний період зі спадкодавцем, об'єктивно могла дізнатися про наявність правовстановлюючих документів та заповіту, складеного на її користь. Крім того, як зазначає позивач, вказані документи знаходилися у її квартирі, у якій вона проживає та у якій тривалий час проживала спадкодавець.

Позивач також не надала належних доказів того, що стан її здоров'я протягом тривалого часу не давав змоги звернутися з заявою про прийняття спадщини після смерті матері. З моменту відкриття спадщини і до дня звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом пройшло більше двадцяти років і протягом цього часу позивач не вчиняла жодних дій, спрямованих на прийняття нею спадщини після смерті матері ОСОБА_5

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Фінагеєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.