Провадження № 2/522/995/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси,

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.,

за участю секретаря Іскрич В.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом представника прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до Одеської міської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, визнання незаконним рішення ОМР, витребування майна,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року представник прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом Одеської міської ради, ОСОБА_1 та відповідно до позовних вимог просив суд:

- визнати незаконним рішення Одеської міської ради 2040-ХХІV від 17.12.2003 року «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню в 2004 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» в частині внесення до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році, нежилого приміщення сараю № 671 загальною площею 17,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу № 870, від 30.03.2005 нежилого приміщення сараю № 870 загальною площею 17, 4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, укладеного між Територіальною громадою м. Одеси, в особі Одеської міської ради та ОСОБА_1;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове приміщення сараю № 671 загальною площею 17, 4 кв.м. вартістю 3327, 00 грн., розташованих по АДРЕСА_1 на користь територіальної громади сіл, селищ, міст Одеської області, управління яким здійснює Одеська обласна рада;

При цьому обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на виконання постанови КМУ від 05.11.1991 № 311 «Про розмежування державного майна між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991 Ж266-ХХ1 «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області» затверджено переліки державного майна, що передавалося у власність Одеської обласної ради народних депутатів та міст обласного підпорядкування, зокрема, міста Одеса.

Відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів № 449-ХХІ від 12.05.1993 року «Про заходи охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області», обласна рада прийняла нерухомі пам'ятки історії і культури у комунальну власність області.

Рішенням Одеської обласної ради №154-ХХІV від 24.04.2003 року «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада» у розділі 11 додатку закріплено перелік пам'яток культурної спадщини, що належать до спільної власності територіальних громад області.

Рішенням Одеської обласної ради № 73-V від 22.09.2006 затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада. При цьому перелік пам'яток культурної спадщини залишений в редакції розділу 11 додатку до рішення обласної ради № 154-ХХІV від 24.04.2003 року.

У тому числі, до вказаного Переліку включено колишній прибутковий будинок Россі, споруджений у 1843 році, дворовий флігель 1870, розташований по АДРЕСА_1, та який прийнято під охорону держави, як пам'ятку містобудування та архітектури місцевого значення на підставі розпорядження Представника Президента України № 197 від 08.04.1993 року. Даний об'єкт також внесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України за категорією місцевого значення.

Позивач вказує, що усупереч рішень Одеської обласної ради, на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської рад територіальній громаді м. Одеси видано свідоцтво НОМЕР_1 від 29.09.2004, про право власності на нежилt приміщення сараю № 671 загальною площею 17, 4 кв.м. розташованих по АДРЕСА_1

Крім того, рішенням Одеської міської ради № 2040-ХХІV від 17.12.2003 року зазначені нежитлові приміщення внесено до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році.

У свою чергу, згідно вищевказаного рішення Одеської міської ради від 17.12.2003 року між Територіальною громадою міста Одеси, в особі Одеської міської ради та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу № 870 від 30.03.2005, на підставі якого здійснено відчуження нежилого приміщення сараю № 671 загальною площею 17, 4 кв.м. розташованих по АДРЕСА_1 Продаж здійснено за 3327, 00 грн.

Нежитлове приміщення сараю № 671 по АДРЕСА_1, які вибули з володіння Одеської обласної ради не з її волі, відчужено Одеською міською радою, яка не мала права (повноважень) щодо розпорядження вказаним майном, в порушення інтересів територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області. Свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на нежитлові приміщення сараю № 671 по АДРЕСА_1, в м. Одесі, на підставі якого стало можливим укладення договору купівлі-продажу між Одеською міською ради та ОСОБА_1, визнано протиправним та скасовано Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 у справі № 2-а-412/10/1522.

Позивач вказує, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 671 , розташованих по АДРЕСА_1, в м. Одесі від 30.03.2005 має бути визнано судом недійсним, зазначене майно підлягає витребуванню від ОСОБА_1 та поверненню у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст області, в особі Одеської обласної ради, реєстрація права власності на дане майно за ОСОБА_1 підлягає скасуванню, та право власності на вказане майно підлягає реєстрації за державою в особі Одеської обласної ради.

У судовому засіданні прокурор Місюрко Г. А. позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити.

Представник Одеської обласної ради до судового засідання не з'явився, надавши письмові пояснення по суті справи, відповідно до яких просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідачів - Одеської міської ради та ОСОБА_1 заперечували щодо задоволення позовних вимог, надавши відзиви на позовну заяву, відповідно до яких просили у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з огляду на їх безпідставність.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

Так, рішенням виконавчого комітету Одеської міської рад територіальній громаді м. Одеси видано свідоцтво НОМЕР_1 від 29.09.2004 року, про право власності на нежилі приміщення сараю № 671 загальною площею 17, 4 кв.м. розташованих по АДРЕСА_1

Рішенням Одеської міської ради № 2040-ХХІV від 17.12.2003 року зазначені нежитлові приміщення внесено до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році.

Відповідно до рішення Одеської міської ради від 17.12.2003 року №2040-ХХVІ "Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади, розташованих в Приморському районі м. Одеси та підлягають відчуженню у 2003-2004 роках» була проведена незалежна оцінка вартості нежилого підсобного приміщення (літ.З), розташованого за адресою: АДРЕСА_1, Науково-виробничий центром Екобуд». Згідно ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», була надана рецензія на оцінку ТОВ «Епос-13».

На підставі зазначеного рішення Одеської міської ради від 17.12.2003 року між Територіальною громадою міста Одеси, в особі Одеської міської ради та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу № 870 від 30.03.2005, на підставі якого здійснено відчуження нежилого приміщення сараю № 671 загальною площею 17, 4 кв.м. розташованих по АДРЕСА_1 Продаж здійснено за 3327, 00 грн.

Заявлений позов обґрунтовується тим, що, спірне майно належить на праві власності територіальним громадам сіл, селищ та міст Одеської області, яке, виходячи з заявленого правового обґрунтування позову, виникло на підставі рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 12.05.1993 року № 449-ХХІ «Про заходи охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури» та рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006 року № 73-У «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада».

З урахуванням наведеного позивач вважає, що Одеська міська рада діяла з перевищенням наданих їй законом повноважень, укладаючи з ОСОБА_1 правочин щодо відчуження спірного нерухомого майна.

Так, право комунальної власності було запроваджено в Україні із введенням в дію з 15 квітня 1991 року Закону УРСР «Про власність». Частиною 1 ст. 4 вказано Закону передбачено, що лише власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Згідно зі ст. 32 вищезгаданого Закону суб'єктом права загальнодержавної (республіканської) власності є держава в особі Верховної Ради України. Суб'єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

З урахуванням наведеного передача майна із загальнодержавної республіканської у комунальну власність могла відбуватись лише на підставі рішень державних органів влади, а не рішень відповідних Рад народних депутатів.

На виконання постанови Верховної Ради УРСР від 26 березня 1991 року «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» 5 листопада 1991 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю».

Пунктом 1 зазначеної постанови затверджено перелік державного майна України, яке передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальну власність), та установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Таким чином, затвердивши перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), держава тим самим визначила свою волю щодо передачі належного їй майна у комунальну власність, чітко встановивши, що все інше державне майно зберігає статус загальнодержавної республіканської власності.

Пунктом 3 вищезгаданої постанови установлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів.

Поряд з цим, виходячи з положень п. 5 вищезгаданого акта законодавства Раді Міністрів Кримської АРСР, облвиконкомам, Київському та Севастопольському міськвиконкомам запропоновано в разі необхідності вносити до Кабінету Міністрів України погоджені з Фондом державного майна України і Міністерством України у справах роздержавлення власності та демонополізації виробництва пропозиції про передачу до комунальної власності іншого майна, яке перебуває у загальнодержавній (республіканській) власності і не включено до затвердженого цією постановою переліку.

Тим самим, державою визначено єдиний спосіб, із застосуванням якого можлива передача загальнодержавного республіканського майна у комунальну власність, а саме, надання відповідних пропозицій із наступним прийняттям Кабінетом Міністрів України аналогічних рішень про розмежування державного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 238 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з ч. 2 зазначеної статті право власності зважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, ОСОБА_1 здійснив всі необхідні дії щодо оформлення купівлі приміщення сараю № 671 по АДРЕСА_1 належним чином.

Після проведення зазначених дій, було надане Розпорядження Приморської районної адміністрації №2788 від 21.08.2004 року «Про відчуження нежилого приміщення сараю по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5.

Згідно цього рішення приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_3 було посвідчено відповідний договір купівлі-продажу від 30.03.2005 року та зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 12.04.2005 року.

Відтак, єдиним належним доказом у справі, який засвідчує факт виникнення комунальної власності шляхом розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю, може виступати лише відповідна постанова Кабінету Міністрів України.

Так, на підставі та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311, рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року №266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області» затверджені Перелік державного майна, що передано у власність Одеської обласної ради (додаток 1) та Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування.

Згідно з п. 1 розділу «Житлово-комунальне господарство» додатку 2 до вказаного рішення у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів, до категорії якого, віднесено, зокрема, й спірне майно.

Підтвердженням приймання відповідного майна у власність територіальної громади м. Одеси є рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 06.04.1992 року № 104 «Про приймання у комунальну власність міста державного майна житлово-комунального господарства, охорони здоров'я, народної освіти та культури», яким затверджені відповідні акти приймання-передачі та перелік державного майна комунальної власності міста за галузями народного господарства.

Зокрема, зазначеним рішенням затверджено акт приймання-передачі державного майна в комунальну власність міста Одеси за галуззю житлово-комунальне господарство від 18.02.1992 року, яким у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» та рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області» обласне управління житлово-комунального господарства в особі начальника ОСОБА_6 передало державне майно загальною вартістю 1187890 тис. руб. Вищезгадане майно за цим актом прийняло управління житлово-комунального господарства м. Одеси в особі начальника ОСОБА_7

До відповідного акта поряд з іншими відомостями додано зведену відомість житлового та нежитлового фонду місцевих рад, що передавався у власність м. Одеси відповідно до зазначеного акта приймання передачі.

Отже, фактично територіальна громада м. Одеси набула право власності на спірний об'єкт нерухомості на підставах, встановлених чинним на той час законодавством України, що безпосередньо підтверджується постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 та прийнятим на її виконання рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991 року №266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області» та відповідним двостороннім актом приймання-передачі майна.

Отже, Одеська міська рада отримала спірне майно в комунальну власність саме у вищезгаданий спосіб, тобто, в рамках процедури розмежування державного майна на підставі відповідної постанови Кабінету Міністрів України.

Виходячи з викладеного позовні вимоги в частині визнання незаконним рішення Одеської міської ради 2040-ХХІV від 17.12.2003 року «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м.Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» в частині внесення до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році, нежилого приміщення сараю № 671 загальною площею 17, 4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають.

Що стосується питання скасування свідоцтва про право власності від 29.09.2004 року НОМЕР_1, яке засвідчувало право власності на спірне майно за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради, то наголошуємо, що постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 року у справі № 2-а-412/10/1522, на яку посилається позивач, скасована ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.02.2016 року у справі № 2а-412/10/1522 (К/800/12970/14), а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

У свою чергу, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2016 року у вказаній судовій справі дотримано рекомендації Вищого адміністративного суду України та закрито провадження у справі як такої, що не належить вирішувати в порядку адміністративного судочинства. Зазначена ухвала суду набрала законної сили та не оскаржувалась учасниками відповідного судового процесу.

Таким чином, відповідне свідоцтво про право власності також є чинним та не скасовувалось судом.

Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу №870, від 30.03.2005 нежилого приміщення сараю № 870 загальною площею 17, 4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, укладеного між Територіальною громадою м. Одеси, в особі Одеської міської ради та ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вказане знайшло своє підтвердження у п. 8 постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9.

Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Судом встановлено, що на момент укладання договору купівлі-продажу № 870, від 30.03.2005 року власником нерухомого майна була територіальна громада, в особі Одеської міської ради яка мала право його відчужувати і позивачем не надано доказів протилежного.

Крім того, п. 23 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності» зазначено, що відповідно до ст. 387 ЦК та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі.

Відповідно до п. 10 Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, у тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування в нього майна.

Так, у 2003 році ОСОБА_1 звернувся до Приморської районної адміністрації м. Одеси із заявою на ім'я голови про продаж будівлі сараю за адресою: АДРЕСА_1. До заяви були надані згоди суміжних співвласників будинку №4.

З метою належного викупу приміщення сараю, ОСОБА_1 було одержано лист від Управління та містобудування Виконкому ОМР №1047/0 від 18.06.2004 року, лист від загону Державної пожежної охорони №4 головного Управління МНС України в Одеській області №288 від 01.03.2004 року, лист Управління з питань охорони об'єктів культурної спадщини ОМР №9-К-88 від 29.03.2004 року. Окрім того Директором КП ДЕЗ Жовтневий» була надана довідка-характеристика на підсобне приміщення за адресою АДРЕСА_1, від 01.09.2003р.

Всі витрати по оформленню документації для заключения договору купівлі-продажу нежилого приміщення сараю за адресою АДРЕСА_1, поніс ОСОБА_1.

Таким чином, ОСОБА_1 здійснив всі необхідні дії щодо оформлення купівлі приміщення сараю № 671 по АДРЕСА_1 належним чином.

Після проведення зазначених дій, було надане Розпорядження Приморської районної адміністрації №2788 від 21.08.2004 року «Про відчуження нежилого приміщення сараю по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5.

Згідно цього рішення приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_3 було посвідчено відповідний договір купівлі-продажу від 30.03.2005 року, та зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 12.04.2005 року.

Таким чином, під час здійснення процедури купівлі підсобного приміщення № 671, загальною площею 17,4 кв. м., розташованого по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 діяв добросовісно, не знав і не міг знати про наявність будь-яких протиріч стосовно права власності на вказаний сарай, а отже мав намір набути права власності на законних підставах.

Разом з тим, ОСОБА_1 під час здійснення купівлі підсобного приміщення № 671 у Одеської міської ради, не знав і не міг знати про можливу відсутність у Одеської міської ради права на продаж цього майна, оскільки всі зовнішні ознаки правочину, а також дії Одеської міської ради свідчили про наявність такого права.

Так про неприпустимість витребування майна в добросовісного набувача з підстав допущених порушень з боку органу публічної влади під час такого відчуження свідчить практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, пля задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини Єтретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обгрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, викладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при кладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

У цій справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Також суд вважає за необхідне зазначити слідуюче.

30.03.2005 року між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ОСОБА_1 укладено договору купівлі-продажу нежилого приміщення сараю № 671 загальною площею 17,4 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1.

Отже, з 30.03.2005 року Одеська обласна рада, вважаючи себе власником спірної будівлі, повинна була довідатися про порушення свого права власності та з'ясувати правові підстави володіння спірним об'єктом нерухомого майна ОСОБА_1

З матеріалів справи вбачається, що прокуратура звернулась до суду з позовом 18.05.2015 року, тобто більше ніж через 10 років після укладення між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу нежилого приміщення сараю № 671 загальною площею 17,4 кв. м, розташованого па АДРЕСА_1, а тому строк позовної давності позивачем пропущено.

Представником Одеської міської ради заявлено про необхідність застосування наслідків спиву строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є необгрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи той факт, що сторона позивача не надала жодних доказів, які б свідчили про вибуття із володіння Одеської обласної ради майна не з волі, а також факт того, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна, а позивач не доводить протилежного, позовні вимоги є недоведеними.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Керуючись: ст. ст. 2, 13, 76-80, 81,223, 247, 274-275, 280-281 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову представника прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до Одеської міської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, визнання незаконним рішення ОМР, витребування майна - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п. п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення суду складено 10.04.2018 року.

Суддя: Бойчук А.Ю.