Ухвала

Іменем України

25 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 360/1429/13-ц

провадження № 61-29924 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 року у складі судді Стасенка Г. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від

17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Іванової І. В., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_6, ОСОБА_5 про поділ земельної ділянки.

На обгрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 січня 1993 року вона є власником 55/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, а відповідач ОСОБА_6 є власником - 45/100 його частин. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 грудня 2001 року вона та ОСОБА_6 є власниками, в рівних частках, земельної ділянки за вказаною адресою, площею 0,1514 га. За договором купівлі-продажу від 22 березня 2003 року ОСОБА_6 продав їй 20/100 частин будинку, таким чином вона є власником 75/100 частин цього будинку. Інші 25/100 частин будинку ОСОБА_6 11 жовтня 2008 року подарував

ОСОБА_5 Вважає, що при переході права власності на 20/100 частин домоволодіння до неї перейшло і право власності на таку саму частину земельної ділянки. Оскільки земельна ділянка між сторонами не поділена, відповідач ОСОБА_6 без її згоди біля її частини будинку самочинно збудував фонтан та дитячий басейн, висадив дерева та кущі смородини.

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила виділити їй із земельної ділянки, загальною площею 0,1514 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, 70/100 її частин відповідно до першого варіанту поділу, визначеного висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року (з виправленнями від 07 вересня 2015 року), та зобов'язати ОСОБА_6 знести побудовані на вказаній земельній ділянці фонтан, басейн, висаджені кущі та дерева, відновити первісний стан земельної ділянки.

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив виділити йому та ОСОБА_4 по 50/100 частин спірної земельної ділянки, посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_4 не укладалася цивільно-правова угода щодо переходу права власності чи користування на 20/100 частин спірної земельної ділянки.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 06 червня

2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 липня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, а позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Виділено ОСОБА_4 та ОСОБА_6 по 0,0757 га земельної ділянки, що розташована АДРЕСА_1, відповідно до першого варіанта поділу земельної ділянки, визначеного висновком судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 14 березня 2014 року СЕ-1-1200/13.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Бородянського районного суду Київської області від

06 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 липня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року заяву

ОСОБА_4 задоволено, а ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Бородянського районного суду Київської області від 06 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від

22 липня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року позови ОСОБА_4 та ОСОБА_6 задоволено частково.

Виділено ОСОБА_4 у власність із земельної ділянки, загальною площею 0,1514 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, 70/100 частин цієї ділянки, що складає 0,1060 га, у межах відповідно до першого варіанту розподілу, визначеного уточненим висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року (з виправленнями від 07 вересня 2015 року).

Виділено ОСОБА_6 у власність із земельної ділянки, загальною площею 0,1514 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, 30/100 частин цієї ділянки, що складає 0,0454 га, у межах відповідно до першого варіанту розподілу, визначеного уточненим висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року (з виправленнями від 07 вересня 2015 року).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, рішення Бородянського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року в частині задоволення зустрічного позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задоволено частково, рішення Бородянського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2016 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 залишено без змін.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 06 вересня

2016 року цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про поділ земельної ділянки в частині позовних вимог до ОСОБА_6 залишено без розгляду.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Виділено ОСОБА_4 у власність із земельної ділянки загальною площею 0,1514 гa, що знаходиться по АДРЕСА_1, 70/100 частини цієї ділянки, що складає 0,1060 га, в межах відповідно до першого варіанту розподілу, визначеного уточненим висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року (з виправленнями від 07 вересня 2015 року).

Виділено ОСОБА_5 у власність із земельної ділянки загальною площею 0,1514 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, 30/100 частини цієї ділянки, що складає 0,0454 га, в межах відповідно до першого варіанту розподілу, визначеного уточненим висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року (з виправленнями від 07 вересня 2015 року).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 відхилено, а рішення Бородянського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року залишено без змін.

У серпні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга

ОСОБА_6, у якій заявник просив скасувати рішення Броварського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року, та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог та виділити йому у власність із земельної ділянки загальною площею 0,1514 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, 5/100 частин цієї ділянки, що складає 0,008 га.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та допустили порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних рішень, зокрема не звернули увагу, що 5/100 частин спірної земельної ділянки належить йому на праві власності, та відмовили у залученні його в якості третьої особи без самостійних вимог, внаслідок чого позбавили можливості приймати участь у справі та захищати свої права.

У жовтні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшли заперечення

ОСОБА_4 на касаційну скаргу, обгрунтовані тим, що заявник втратив право власності на спірну земельну ділянку внаслідок укладення ним договорів купівлі-продажу та дарування житлового будинку, що розташований на ній, а відтак оскаржувані судові рішення не стосуються його прав, свобод, інтересів та обов'язків.

Ураховуючи наведене просила касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані рішення попередніх інстанцій залишити без змін.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

23 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та запереченнях доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційног цивільного суду дійшов таких висновків.

За змістом частини третьої статті 14, статті 324 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, право на касаційне оскарження судових рішень, що набрали законної сили, мають сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, за умови, що суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 06 вересня

2016 року цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про поділ земельної ділянки в частині позовних вимог до ОСОБА_6 залишено без розгляду.

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_6 без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в судовому засіданні заявив про це відповідне клопотання та вказав, що ОСОБА_6 не є власником будинку АДРЕСА_1, а відтак не є відповідачем. ОСОБА_8 не заперечував проти задоволення зазначеного клопотання.

Доводи касаційної скарги заявника зводяться до не урахування судами попередніх інстанцій належності йому на праві власності 5/100 частин спірної земельної ділянки, що призвело до порушення його права власності.

Такі твердження заявника не грунтуються на матеріалах справи, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що власником 70/100 частин спірної земельної ділянки є ОСОБА_4, а 30/100 частин цієї земельної ділянки належить ОСОБА_5 Крім того, оскаржувані судові рішення були предметом перегляду суду касаційної інстанції, та залишені без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року, що свідчить про обгрунтованість висновків судів попередніх інстанцій.

Таким чином, касаційна скарга не містить належного обгрунтування порушення прав заявника внаслідок поділу спірної земельної ділянки між її власниками, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а відтак відсутні підстави вважати, що під час розгляду даної справи судами вирішено питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов'язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 35 ЦПК України 2004 року треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Ураховуючи наведене, безпідставним є також доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо не залучення заявника до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, оскільки в силу вимог статті 35 ЦПК України 2004 року відсутні підстави для такого залучення.

Згідно із частиною першою статті 34 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред'явивши позов до однієї чи обох сторін. Ці особи мають усі процесуальні права і обов'язки позивача.

Касаційна скарга містить самостійні вимоги щодо виділення заявнику у власність із земельної ділянки загальною площею 0,1514 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, 5/100 частин цієї ділянки, що складає 0,008 га, однак ОСОБА_6 не звертався до суду з відповідними вимогами до сторін шляхом пред'явлення позову, а тому касаційний суд в силу вимог статті 400 ЦПК України не повноважний їх вирішувати.

Пунктом 3 частини першої статті 396 ЦПК України передбачено обов'язок касаційного суду закрити касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

Оскільки ОСОБА_6 не надав належних та допустимих доказів, що оскаржуваними судовими рішеннями вирішено питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, касаційне провадження підлягає закриттю.

Керуючись статтею 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник