Справа № 462/6716/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/783/102/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого судді: Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря: Cимець В.І.

за участі:ОСОБА_2, представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 14 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділу спільного майна подружжя та визнання права власності на частку в майні,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2006 року по час подання позовної заяви між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, визнати квартиру за адресою - АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири за адресою - АДРЕСА_1 та судові витрати покласти на відповідача.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 14 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділу спільного майна подружжя та визнання права власності на частку в майні відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подавши апеляційну скаргу. Вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповно встановлених обставин справи. Вказує, що суд ухвалюючи оскаржуване рішення, порушив норми матеріального права, застосувавши норму закону, що не підлягає застосуванню, а саме ст.. 62 СК України, та порушив принцип диспозитивності, розглянувши справу не в межах позовних вимог. Зазначає, що судом не описано жодного доказу на який посилався позивач а також не вказано жодного мотиву не взяття до уваги таких доказів чи їх відхилення. Також, зазначає, що суд не взяв до уваги різницю в вартості квартир, та те що позивач ніде не працювала а тому не мала таких коштів на придбання спірної квартири. Не було судом також взято до уваги фотографії, які надані позивачем та на яких вони разом зображені в обстановці пов`язаній із побутовим життям , з яких можна зробити висновок про те, що вони позиціонували себе як фактичне подружжя.

Просить рішення Залізничного районного суду міста Львова від 14 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відпеовідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, набутого під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 12.12.2012 року справа № 148цс-12).

Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 75878745 від 15.12.2016 року, квартира АДРЕСА_1, загальною площею 74.9 кв.м. на праві приватної власності належить ОСОБА_2 Підставою виникнення права власності слугував договір купівлі - продажу, Р.№2047, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бабаяк Г.Я. 27.11.2009 року./а.с.8/

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що з 2012 року жодних стосунків з позивачем не підтримує, у них відсутні взаємні права та обов'язки, спільного господарства не ведуть та являються чужими людьми.

Відповідно до довідки №26/12 від 26.12.2016 року виданої ОСББ «Караджича 29А» з місця проживання, в квартирі АДРЕСА_1 з 20.05.2010 року прописана та проживає ОСОБА_2/а.с.51/

Разом з тим, позивачем не подано до суду жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про те, що він разом з ОСОБА_2 був зв'язаний спільним побутом, а також що між ним та ОСОБА_2 існували взаємні зобов'язання.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано жодного доказу на придбання ним протягом зазначених років будівельних матеріалів, які використовувалися при поточному ремонті спірної квартири, зокрема, який проводився у цій квартирі з 2009 року, згідно з пояснень позивача.

Позивачем не було надано суду чеків та платіжних доручень чи квитанцій на придбання будівельного чи іншого обладнання та квитанцій про оплату комунальних послуг, позаяк ОСОБА_2 доведені понесені нею витрати на проведення ремонтних робіт у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 шляхом долучення до матеріалів справи копій розрахункових документів, а саме: накладних, фіскальних чеків, товарних чеків за період з 2009 року по 2013 рік виданих на ім'я ОСОБА_2/а.с.68-85/

Крім того, районний суд вважав доведеним факт одноособових витрат відповідачки за оплату комунальних послуг за квартиру: АДРЕСА_1, за період 2014-2016 років./а.с.86-98/

Оскільки позивачем не надано підтверджень його оплати за комунальні послуги. Тому суд не бере до уваги твердження позивача про понесені ним витрати на оплату ремонтих робіт та оплати комунальних послуг в оспорюваній квартирі, тому немає підстав вважати, що позивач оплачував житлово-комунальні послуги та ремонтні роботи протягом 2009-2012 років.

З огляду на встановлені обставини справи, та позовні вимоги про визнання частки в майні, що фактично є ціллю заявленого позову, колегія суддів вважає, що свідчення позивача про те що нерухоме майно купувалось за його кошти ним не доведено.

Окрім того, районний суд прийшов до ввірного висновку,що суд є недостатнім для визнання факту проживання однією сім'єю, одного свідчення позивача та спільного фото з родичами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факту проживання разом з відповідачкою у вказаній квартирі, оскільки окрім того сторони не були пов'язані спільним побутом, між ними не існувало взаємних прав і обов'язків, а відтак в суду відсутні правові підстави для встановлення факту проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім'єю як чоловік і дружина в період з 2006 року.

Позовні вимоги про визнання спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частини зазначеної квартири, то зазначені вимоги є похідними від першої позовної вимоги.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не проживали однієї сім'єю як чоловік і дружина, тому і немає правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на 1/2 частини зазначеної квартири на підставі ст.ст. 62, 74 СК України.

Крім того, позивач не надав суду жодного доказу, що в спірній квартирі під час його проживання взагалі здійснювався капітальний ремонт, що в свою чергу могло істотно збільшити вартість цієї квартир, оскільки проведення поточного ремонту квартири ніяким чином не дає підстав для застосування положень статті 62 СК України.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності;колегія суддів вважає, що районний суд прийшов до правильного висновку с про відмову у позові. Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а доводи апеляційної скари правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують, колегія суддів вважає, що рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до ч.9 ст. 158ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Тому залишаючи рішення районного суду без змін, колегія суддів вважає у відповідності до ч.9ст.158 ЦПК України слід скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2016 року в частині накладення арешту на 1/2 частку квартири, яка знаходиться по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 27 липня 2018 року

Головуючий

Судді