БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1255/18
Провадження № 2/497/647/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2018 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання - Бекметова Х.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1, її представника - адвоката ОСОБА_2,

представника органу опіки та піклування Міхайлова О.І.,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, яким просить визначити місце проживання свого малолітнього сина - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, - з нею, за місцем її проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 27.01.2017 року вона перебувала з відповідачем ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, в якому в них народилася дитина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає разом з нею, позивачем, - після того як відповідач вигнав її з квартири , яку вони разом орендували як родина. В березні 2018 року вона звернулась до Органу опіки та піклування Болградської районної державної адміністрації в Одеській області з заявою про визначення місця проживання її малолітнього сина. Вона як мати неповнолітнього сина ОСОБА_5 усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування дитини, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров'я, духовного та розумово розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання сина наполягає на визначенні місця проживання сина разом з нею - його матір'ю.

У судовому засіданні позивач та його представник просили задовольнити позовні вимоги, пояснюючи, що підстави для розгляду позову на момент розгляду справи, - не відпали, за час перебування позову у суді шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано рішенням Болградського районного суду Одеської області від 01.08.2018року (справа № 497/1218/18, провадження № 2/497/631/18). Позивач пояснила, що її та відповідача син від народження зареєстрований разом з нею в її батьків, а відповідач зареєстрований за іншою адресою, вони, проживаючи разом у шлюбі, орендували житло, з якого відповідач у стані алкогольного сп'яніння її виганяв, вибивав двері у квартирі її батьків - щоб відібрати дитину, за що був притягнутий до відповідальності за ст.173 КУпАП, а маленьку дитину, починаючи з 9-ти - місячного віку кілька разів відбирав від неї на декілька днів, хоча не вміє за ним доглядати, оскільки вона, проживаючи з відповідачем, не бачила, щоб він цікавився раціоном дитини, знав, як приготувати сину їжу, як годувати, доглядати, тощо. Наразі дитині немає ще й двох років, тому в такому віці дитина потребує виключно материнського піклування та догляду. На відміну від відповідача вона має постійне місце проживання - зі своїми батьком, матір'ю та старшою дитиною від першого шлюбу; згідно акту обстеження спеціалістів у справах дітей, в них вдома створені необхідні умови для виховання, розвитку проживання та утримання дітей, вона, позивач, має середньо-спеціальну медичну та вищу освіту за спеціальністю психолог, має самостійний заробіток, не судима, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувалась, не має хронічних захворювань, на обліку в психоневрологічному та інших диспансерах не перебувала, позитивно характеризується. Відповідач постійно її шантажує, що вивезе дитину нелегальним шляхом до свого батька в Росію та загрожує їй, що усі питання щодо виховання сина може вирішити грошима, неодноразово не ночував вдома без причини, часто приходив додому напідпитку, підіймав на неї руку, тому вона не відчуває себе з ним захищеною і бажає проживати окремо разом з дитиною. Вона не має намір перешкоджати відповідачу у здійсненні його прав та обов'язків щодо їх спільного сина, в їх спілкуванні, вони часто разом гуляють, вона навіть декілька разів поверталася жити до відповідача, але, оскільки шлюб розірвано, потрібно визначити місце проживання дитини з метою уникнути юридичної невизначеності за потреби влаштування дитини до дитячого садочку, чи в інших життєвих ситуаціях, що можуть виникнути. Наразі, в ході судового засідання, вона остаточно вирішила проживати окремо від відповідача.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, стверджуючи, що позивач хоче визначити місце проживання дитини за місцем реєстрації її проживання з метою перешкоджання йому, відповідачу, брати участь у вихованні дитини, адже в утримуванні дитини він бере участь, піклується про сина, гуляє з ним, має вищу юридичну освіту, працює, має постійний дохід, бажає зберегти сім'ю, періодично позивач повертається до нього і вони проживають разом, потім знову йде до батьків, але він сподівається, що в них все владнається. Він в принципі не заперечує проти задоволення позову, якщо позивач так бажає, але має обґрунтовані побоювання, що дитину йому перестануть давати дружина і її батьки, тому у задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Представник органу опіки та піклування повідомив, що комісія мала розглядати заяву позивача щодо визначення місця проживання дитини, але відповідач в день засідання комісії повідомив, що вони примирилися і розгляд питання був припинений, просить суд ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства з дотриманням інтересів дитини.

Вивчивши позовні вимоги, дослідивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- з 27.01.2017 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі;

- від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_5, сторони є його батьками, що вбачається зі свідоцтва про народження дитини (серії-НОМЕР_1, від 23.02.2017 року, а/з 56, а.с.8), ці обставини ніким не оспорюються;

- згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, місце проживання сина сторін - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване за адресою реєстрації позивача: АДРЕСА_1, - з 15.03.2017 року і по теперішній час.( а.с.6);

-згідно розрахунків заборгованості за аліментами АСВП №56808058 від 31.07.2018 року та по АСВП №57304443 від 01.10.2018 року, відповідач має заборгованість за аліментами станом на 31.07.2018р. в розмірі 3366,75 грн., а на 01.10.2018 р. - 7852,50 грн.;

- згідно акту обстеження умов проживання дитини з метою розгляду питання комісією при органі опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, обстеження проведене за адресою: АДРЕСА_1, позивач - ОСОБА_1 бажає щоб її малолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав з нею за цією адресою, умови для проживання дитини відповідають вимогам санітарним та побутовим ( а.с.21);

- відповідач не запропонував іншого місця проживання дитини, сам продовжує проживати в орендованому житлі;

- органом опіки та піклування вирішувалося питання щодо визначення місця проживання дитини сторін, але, у зв'язку з тим, що сторони повідомили, що примирилися і будуть в подальшому проживати разом, провадження за цією заявою було припинене.

Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто, обов'язок доказування покладений на сторони, оскільки змагальність цивільного процесу регламентовано ст.ст.12 ЦПК України.

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4).

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь в її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5).

Орган опіки та піклування надав суду висновок №105/01-848/В-140 від 19.04.2018р., згідно якого заява ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері була знята з розгляду, проте суду представником органу надано акт обстеження побутових умов за місцем реєстрації та проживання матері дитини - позивача, які є задовільними, а також довідки про стан здоров'я батька позивача щодо безпеки проживання разом з ним дитини, пояснивши, що позивач має ще старшу дитину - дочку від першого шлюбу, яка тривалий час проживає за місцем реєстрації позивача - разом з батьками позивача, і нарікань на виховання і умов проживання дитини не було, як не вбачається перешкод у проживанні за цією адресою разом з позивачем і другої її дитини - сина ОСОБА_7, який народився від шлюбу з відповідачем.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, в якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб'єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання.

Проживання дитини разом з батьками є водночас правом дитини та обов'язком батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З матеріалів справи вбачається існування між колишнім подружжям стійкого особистого конфлікту, проте не вбачається конфлікту щодо існуючих прав та обов'язків обох батьків відносно їхньої спільної дитини, - вони обидва стверджують, що люблять сина, мають намір брати участь в його вихованні і утримуванні.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст.ст.18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п.1 ст.9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч.1ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Таким чином, враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір'ю не суперечить інтересам дитини, суд, з врахуванням розірвання шлюбу між сторонами та їх окремого проживання, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню.

Відповідно з вимогами ч.2ст.141 ЦПК України, також підлягає стягненню на користь позивача з відповідача судовий збір в розмірі 704,80 гривень.

Керуючись ст.29 ЦК України, ст.ст. 2-14,76-81,83,85,89,259, 263,264, 265, 268, 272 ЦПК України, 19, 141, 157, 160-161 СК України, до ст.ст.9,18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини, - задовольнити.

Визначити місцем проживання дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, - з його матір'ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області у письмовій формі з дотриманням вимог ст.356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин.

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або ухвалення постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: bg.od.court.gov.ua.

Відповідно до п.п.15.5п.15ч.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлений 08 грудня 2018 року.

Суддя А.В.Кравцова