Справа № 381/368/16-ц Головуючий у І інстанції Соловей Г. В.
Провадження № 22-ц/780/36/18 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 48 03.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 квітня 2018 року м. Київ

Справа № 381/368/16-ц Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Сержанюка А.С.,

секретар судового засідання Удовиченко В.В.,

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Фастівського міськрайонного Київської області, у складі судді Соловей Г.В., від 08 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що спільне життя не склалося, а в сім'ї виникли непорозуміння. Майже 3 роки вони не проживають разом, а спроби примиритися марні.

Рішенням Фастівського міськрайонного Київської області від 08 лютого 2016 року позов задоволено. Шлюб зареєстрований 29 жовтня 1988 року Відділом РАЦС Фастівського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 434 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

Прізвище після розірвання шлюбу ОСОБА_5 залишене «ОСОБА_5».

ОСОБА_5 не погодилася з рішенням суду та подала апеляційну скаргу. Просила судове рішення скасувати, провадження по справі закрити. Посилалась на незаконність та неправомірність рішення суду. Зазначала, що про існування судового рішення, їй стало відомо при трагічних обставинах, після смерті ОСОБА_4 внаслідок нещасного випадку на виробництві. Вважала, що рішення прийнято на підставі неповного з'ясування та недоведеності всіх обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм процесуального права. Крім того, вказувала на те, що заяву про надання згоди на розлучення, що міститься у матеріалах справи вона не писала.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 29 жовтня 1988 року відділом РАЦС Фастівського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 434.

Ухвалюючи рішення про його розірвання, міськрайонний суд виходив з того, що подружнє життя сторін не склалося, на час розгляду справи сторони шлюбні стосунки не підтримували, спільне господарство не вели і примирення є не можливим, а примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням прав чоловіка, дружини на особисту свободу.

Колегія суддів погоджується з цим висновком міськрайонного суду, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

За змістом ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази (ст. 212 ЦПК України 2004 року), в тому числі й тим, на які посилається апелянт, і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтовано задовольнивши позов.

Згідно з п. 2.2. Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді Автономної Республіки Крим та вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, приймання кореспонденції від осіб, які беруть участь у справі (їх представників або кур'єра), здійснюється за пред'явленням оригіналу документа, що посвідчує особу (документа, що підтверджує повноваження представника або належність його до організації-відправника). У разі непред'явлення таких документів або пред'явлення таких, що не оформлені відповідно до вимог чинного законодавства, кореспонденція не приймається.

Як вбачається з заяви про згоду на розлучення від 29 січня 2016 року (а.с. 9), цю заяву канцелярією суду було прийнято від ОСОБА_5 особисто.

Згідно зі зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 12), копію спірного судового рішення відповідач 03 лютого 2016 року отримала теж особисто.

Крім того, з матеріалів справи видно, що з апеляційною скаргою відповідач звернулася до суду більше ніж через рік після винесення судового рішення і через дев'ять місяців після створення ОСОБА_4 іншої сім'ї та його смерті.

Тому, твердження апелянта, що про факт розірвання шлюбу з ОСОБА_4, вона дізналася лише після його смерті являються надуманими і колегією суддів до уваги не прийняті.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України 2004 року, в редакції чинній на час ухвалення рішення (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України 2004 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 57, 212 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відео записів, висновків експертів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України 2004 року, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, в ч. 4 ст. 60 ЦПК України 2004 року, визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, не зважаючи на твердження апелянта, нею, в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не доведено перед судом належними і допустимими доказами обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень.

Оскільки, наданий суду відповідачем висновок № 1-12/16 почеркознавчого дослідження від 12 червня 2017 року ґрунтується на електрофотографічній копії заяви від 29 січня 2016 року, на думку колегії суддів, його не можна визнати належним і допустимим доказом по справі.

В судовому засіданні, крім того, за клопотанням апелянта, колегією суддів було призначено графологічну експертизу.

Разом з тим, відповідач від участі в її проведенні ухилилася і вільні та експериментальні зразки свого підпису та почерку експертам не надала. Оскільки ж без цього провести експертизу було неможливо, колегія суддів вважала за необхідне, на підставі ч. 1 ст. 146 ЦПК України 2004 року, ОСОБА_5 у визнанні факту, для з'ясування якого була призначена експертиза, відмовити.

Інші доводи апеляційної скарги зводиться до помилкового тлумачення норм права, тому висновків суду не спростовують і не свідчать про порушення судом норм сімейного, цивільного або цивільно-процесуального законодавства.

Тому рішення міськрайонного суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 - без задоволення.

Крім того, обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Фастівського міськрайонного Київської області від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: