Справа № 462/2598/17 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/42/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Симця В.І.

за участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, з участю третьої особи Органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька, покликаючись на те, що між нею та відповідачем шлюб розірвано 09 серпня 2012 року. Від шлюбу у них є двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вона разом з батьками утримує дітей, піклується про їх розвиток та стан здоров'я. Для належного їх розвитку та оздоровлення, вона просила відповідача надати згоду на виїзд дітей за кордон, однак він не надав такої згоди. Просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Польщі, Італії, Кіпру, Хорватії, Угорщини, Австрії, Франції, Болгарії, Іспанії малолітнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди та супроводу батька, ОСОБА_4, у супроводі матері ОСОБА_2 та (або) у супроводі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у період з 01 серпня 2018 року по 31 серпня 2018 року та з 20 грудня 2018 року по 20 січня 2019 року.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги пріоритетність інтересів дітей, а також ті обставини, що малолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають разом з матір'ю та її батьками, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а відповідач, не оформляючи згоди на виїзд дітей за кодон, порушує права дітей, посилаючись на постійну зайнятість. Суд залишив поза увагою заяву про зміну позовних вимог, де міститься інформація з переліком країн, які мала намір відвідати позивач разом з дітьми та батьками, мета поїздки та часовий проміжок перебування за кордоном. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_10 апеляційну скаргу підтримав, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення з мотивів, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що відповідач не чинить перешкод у виїзді дітей за кордон без його супроводу, а позивач не зазначив конкретної держави прямування, а лише визначив перелік держав, мети поїздки, конкретно визначеного відповідного часового проміжку перебування у цій державі, що фактично позбавить батька дітей можливості брати участь у їх вихованні та особисто спілкуватися з ними.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна.

Судом установлено, що сторони у справі є батьками їх малолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 серпня 2012 року. Батьком (відповідачем по справі) не надано нотаріально посвідченої згоди матері (позивачці по справі) на виїзд дітей з України у супроводі останньої.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків із зазначенням певного періоду за загальним правилом відповідатиме найкращим інтересам дитини, та не буде порушувати право одного із батьків брати участь у вихованні та особистому спілкуванні з дітьми.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Законом України від 3 липня 2018 року № 2475-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" (який набрав чинності з 28 серпня 2018 року) ч. 5 ст. 157 СК України викладено в новій редакції, якою надано можливість тому із батьків, з яким проживає дитина, за певних умов, та дотримання відповідної процедури самостійно вирішувати питання тимчасового виїзду за межі України дитини на той чи інший строк.

Однак, на думку колегії суддів, наявність такої законодавчої норми не може бути перешкодою у вирішенні цього питання в судовому порядку у справах, провадження у який відкрито або судові рішення в яких ухвалено до дати набрання чинності Законом № 2475-VIII.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивачка ставила питання про надання дозволу для виїзду за кордон на короткостроковий термін, метою якого є належний розвиток та відпочинок дітей. Тобто позивач діяла в інтересах дітей та з метою забезпечення їх найкращих умов розвитку. Таке недовготривале перебування дітей поза межами України, строк якого на момент апеляційного провадження частково сплив (з 01 по 31 серпня 2018 року), не буде перешкоджати, на думку колегії суддів, спілкуванню дітей з батьком.

Також колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про те, що позивачкою має бути зазначено конкретні держави прямування та час перебування у них, оскільки таке суперечить змісту п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, який не виключає можливості зазначення, як однієї держави перебування, так і декількох держав. Колегія суддів також враховує, що позивачка просила надати дозвіл, зокрема до країн - учасників Шенгенської угоди, між яким не існує прикордонного контролю, а також те, що для громадян України запроваджено безвізовий режим з Європейським Союзом. При цьому позивачкою запропоновано загальний відповідний часовий проміжок перебування у цих державах.

У суді апеляційної інстанції представник позивачки пояснив, що у період з 20.12.2018 по 20.01.2019 вона має намір разом з дітьми тимчасово виїхати до Республіки Польщі та Республіки Австрії з метою відпочинку, що буде сприяти духовному та фізичному розвитку, розширенню кругозору дітей.

З урахуванням наданих позивачкою документів в суді апеляційної інстанції щодо часу (тривалості) зимових канікул у навчальному закладі, у якому навчаються діти сторін у справі, з метою недопущення порушення прав останніх на здобуття освіти, колегія суддів вважає за доцільне надати дозвіл на виїзд дітей у супроводі матері за межі України до Республіки Польщі та Республіки Австрії, проте обмежити його дію такими календарними датами: початок - 31.12.2018, закінчення - 18.01.2019. Надання такого дозволу на виїзд з України дітям сторін, без згоди та супроводу батька, відповідатиме найкращим інтересам дітей, та не буде порушувати прав та законних інтересів відповідача, їх батька.

Вимоги ОСОБА_2 в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд з України малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у супроводі її батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до задоволення не підлягають з огляду на те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з такими вимогами до суду не зверталися і вони не залучені до участі у справі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, з участю третьої особи Органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Польщі, Австрії малолітнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_4, у супроводі матері - ОСОБА_2 у період з 31 грудня 2018 року по 18 січня 2019 року з обов'язковим поверненням в Україну.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 10.12.2018р.

Головуючий

Судді