КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/83/2018 Доповідач 2 інстанція - Кулішенко Ю.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 грудня 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів Ігнатченко Н.В., Олійника В.І.

за участю секретаря: Зубленка Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта - Банк» про визнання недійсним договору купівлі - продажу

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 15 листопада 2011 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1. Позивач виступив продавцем зазначеної квартири. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. та зареєстрований за № 5762 Позивач не пам'ятає щоб укладав у 2011 році договір купівлі-продажу, що його підписував. Коли укладав угоду то був нездатен керувати своїми діями і усвідомлювати їх.

Просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири та застосувати наслідки недійсності правочину.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу, від 15.11.2011 року квартири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко А.В..

Повернуто квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_4.

Зобов'язано ОСОБА_4 повернути сплачені за договором купівлі - продажу від 15 листопада 2011 року грошові кошти у розмірі 915378 грн. 00 коп. ОСОБА_8.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування зазначав, що він не брав участі у розгляді справи, проте вказаним рішенням порушені його права. Зазначає, що між ним та ОСОБА_5 23 травня 2014 року було укладено договір позики, заборгованість за яким у зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 зобов'язань, стягнута рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 20 квітня 2016 року. Позов про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості був забезпечений накладенням арешту на квартиру АДРЕСА_1 і забороною її відчуження та вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо державної реєстрації права власності на вказане майно (відомості про обтяження внесені у реєстр). Оскільки на квартиру накладено арешт в рамках справи про стягнення заборгованості, то на час виконавчого провадження він, як стягувач, має право звернути стягнення на зазначену квартиру.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 357 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав:

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій , розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду не відповідає.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів з вказаним висновком не погоджується.

Судом встановлено, що 15 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого позивач продав, а відповідач купив квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 посилався на те, що страждав в період з жовтня по грудень 2011 року на хронічний психічний розлад у вигляді хронічного маячного розладу (f 22 за міжнародною класифікацією хвороб) і не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відповідно до висновку судово - психіатричного експерта №194 ц від 12 липня 2016 року Комунального закладу Київської обласної ради Обласного психіатричного -наркологічного медичного об'єднання (відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз) цей його стан було підтверджено.

Суд першої інстанції задовольнився цим висновком і вважав , що в матеріалах справи відсутні докази, які б переконливо свідчили про усвідомлення ОСОБА_4 своїх дій і здатність керувати ними під час продажу квартири.

Разом з тим, апелянт ОСОБА_3 подав до апеляційного суду клопотання про призначення у справі повторної судово-психіатричної експертизи, мотивуючи його тим, що висновок експерта № 194ц від 12.07.2016 року, складений лікарем першого кваліфікаційного класу, завідувачем ВАСПЕ КЗ КОР «ОПНМО» ОСОБА_9, згідно якого ОСОБА_4 в період з жовтня по грудень 2011 року страждав на хронічний психічний розлад та не міг за своїм психічним станом усвідомлювати свої дії та керувати ними вважати вмотивованим та обґрунтованим неможливо. На підтвердження вказаних доводів ОСОБА_3 надано висновок від 20.10.2017, складений завідувачем комплексної судово-психіатричної експертизи Українського НДІ ССПН, лікарем-судово-психіатричним експертом вищої кваліфікаційної категорії вищого кваліфікаційного класу, доктором медичних наук, професором ОСОБА_11, згідно якого дослідження по справі було проведене з порушенням методології проведення судово - психіатричної експертизи, а саме: клінічне обґрунтування базується лише на показаннях однієї особи (позивача у справі) та взагалі не підтверджене будь-якими іншими даними (не були допитані свідки, в медичних документах відсутні будь-які данні, які вказують на неадекватність поведінки, вчинків ОСОБА_4.). З медичних документів не вбачається, що ОСОБА_4 страждав на хронічний психічний розлад у вигляді хронічного маячного розладу. Оскільки при проведені судово-психіатричної експертизи було порушено методологію проведення судово-психіатричної експертизи, це дає можливість вважати висновки ОСОБА_9 недостовірними. Вважав, що по справі необхідно провести повторну судову-психіатричну експертизу.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.02.2018 клопотання апелянта задоволено.

Призначено повторну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Українському науково-дослідному інституту соціальної і судової психіатрії і наркології Міністерства охорони здоров'я України, що знаходиться за адресою: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 103.

На вирішення експертів поставлено питання:

Чи страждав ОСОБА_4 на будь-яке психічне захворювання в період з жовтня по грудень 2011 року?

Чи міг ОСОБА_4 за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у період з жовтня по грудень 2011 року?

Попереджено експертів про кримінальну відповідальність передбачену ст. ст. 384, 385 КК України.

Однак 01.08.2018 року до Апеляційного суду м. Києва повернулись матеріали справи №761/20647/16-ц разом із повідомленням про невиконання повторної судово - психіатричної експертизи у зв'язку з неявкою підекспертного ОСОБА_4 на експертизу протягом тривалого часу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» встановлено судово-експертну діяльність у кримінальному провадженні здійснюють державні спеціалізовані установи, а в інших випадках - також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров'я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України. Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов'язана з проведенням криміналістичних судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Комунальний заклад Київської обласної ради Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання (відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз), експертом якого складено висновок № 194ц від 12.07.2016 не є державною спеціалізованою установою, що здійснює судово-експертну діяльність.

Закон України «Про судову експертизу» містить вимогу про те, що виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов'язана з проведенням судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. Проте вказане залишилось поза увагою суду першої інстанції.

З висновку від 06 жовтня 2017 року спеціаліста судово - психіатричного експерта Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України № 3 завідувача комплексної судово-психіатричної експертизи Українського НДІ ССПН, доктора медичних наук, професора ОСОБА_11, видно, що дослідження по справі було проведене з порушенням методології. Клінічне обґрунтування базується лише на показаннях однієї особи (позивача у справі) та взагалі не підтверджене будь-якими іншими доказами (не були допитані свідки, в медичних документах відсутні будь-які дані, які вказують на неадекватність поведінки, вчинків ОСОБА_4.) Це дає підстави вважати висновки судово-психіатричної експертизи проведеної за ухвалою суду першої інстанції недостовірними.

Український науково-дослідний інститут соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України (далі - Інститут), згідно його Статуту, є державною науково-дослідною установою, заснованою на державній власності, яка здійснює науково-дослідні розробки та фундаментальні дослідження з проблем психіатрії, судово-психіатричної експертизи, організації охорони психічного здоров'я, науково-методичне забезпечення судово-психіатричної експертної діяльності та моніторинг алкогольної та наркотичної ситуації. Створений наказом Міністерства охорони здоров'я України від 01.03.2000 № 40. Наказом Міністерства охорони здоров'я № 194 від 05.07.1996 (був чинним на час проведення експертизи) внесений до переліку закладів амбулаторної судово-психіатричної експертизи з територією обслуговування усі регіони у особливо складних випадках. Саме цьому закладу було доручено провести повторну експертизу апеляційною інстанцією.

Через ухилення відповідача від прийняття участі в призначеній повторній судово - психіатричній експертизі її проведення не відбулось. Поважних причин, які б перешкоджали відповідачу з'явитись до Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології судом не встановлено.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 під час вчинення правочину не міг за своїм психічним станом усвідомлення значення своїх дій та змоги керувати ними, що відповідно до вимог ст. 225 ЦК України є підставою для визнання складеного в такому стані договору купівлі - продажу недійсним. Такий висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи і колегія суддів не може з ним погодитись виходячи з наступного: Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Ст. 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 16 роз'яснив, що правила статті 225 ЦК України ( 435-15 ) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК ( 1618-15 ) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за

клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших

статті 212 ЦПК.

Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, частиною 6 ст. 81 ЦПК України, визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, позивач не довів перед судом належними і допустимими доказами обставин, на які він посилається як на підставу до задоволення позову

Колегія суддів, надавши оцінку в сукупності усім доказам по справі, дійшла до висновку про відмову в задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову відповідно до вимог ст. 374, 376 ЦПК України.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 376,381,384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року скасувати на ухвалити нове.

В задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта - Банк» про визнання недійсним договору купівлі - продажу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 275,61 грн. (двісті сімдесят п'ять гривень шістдесят одна копійка).

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: