Єдиний унікальний номер 237/4325/17 Номер провадження 22-ц/775/608/2018
Головуючий у 1 інстанції Ліпчанський С.М. Єдиний унікальний номер 237/4325/17
доповідач Новосьолова Г.Г. Номер провадження 22-ц/775/608/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2018 року м.Бахмут

справа 237/4325/17 провадження 22-ц/775/608/2018

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Новосьолової Г.Г.,

суддів: Мірута О.А., Новосядлої В.М.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Бахмут Донецької області апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області на ухвалу Мар'їнського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, (суддя 1 інстанції Ліпчанський С.М., ухвала постановлена 20 жовтня 2017 року у приміщенні суду м. Курахове Донецької області),

ВСТАНОВИВ:

12 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 17 березня 2014 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 10 000 гривень. Факт отримання грошових коштів підтверджується нотаріально посвідченою заявою (розпискою) ОСОБА_2 Строк повернення отриманих грошових коштів не зазначався. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, починаючи з січня 2016 року, але останній ігнорував їх. До теперішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов'язання. Звертаючись до суду просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу у сумі 10 000 гривень.

20 жовтня 2017 року ухвалою Мар'їнського районного суду Донецької області задоволено заяву про затвердження мирової угоди по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики; затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в редакції поданій до суду; провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики закрито; за ОСОБА_1 визнано право власності на земельні ділянки, загальною площею 5,6300 га, за кадастровими номерами: НОМЕР_1, НОМЕР_2, розташовані на території Новоселидівської сільської ради, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належать ОСОБА_2 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_3.

Не погодившись з ухвалою суду заступник прокурора Донецької області в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області просив ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду, мотивуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції визнав перехід права власності на нерухоме майно, що не було предметом розгляду спору і не заявлялось у позовній заяві, що суперечить процесуальним нормам. Суд не звернув уваги на те, що нормами земельного законодавства не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок, внаслідок чого було незаконно здійснено відчуження земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Позивачем ОСОБА_1 до апеляційного суду надісланий відзив на апеляційну скаргу заступника прокурора Донецькій області.

Відзив мотивований тим, що головне управління Держгеокадастру в Донецькій області, як орган, який,здійснює державний орган за дотриманням вимог земельного законодавства України, не висунув будь-яких заперечень,щодо неправомірності набуття права власності на земельні ділянки сторонами даної справи, а апеляційна скарга заступником прокурора Донецької області подана лише 16 лютого 2018 року, тобто після спливу п'яти денного строку подання апеляційної скарги відповідно до вимог норм процесуального права, які діяли на час постановлення ухвали. Крім того, апелянт порушує приписи наказу Генеральної прокуратури №6г «Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді та їх захисту при виконанні судових рішень» в частині своєчасного реагування на незаконні судові рішення та постійного моніторингу прокурором судових рішень розміщених у ЄДР судових рішень. Апелянт зазначив, що суд першої інстанції затверджуючи мирову угоду не врахував зазначені вимоги п.15 розділу Х «Перехідних положень Земельного кодексу України» порушив норми ст.ст. 11, 175 ЦПК України внаслідок чого незаконно здійснено відчуження земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в рахунок погашення боргу. Вказуючи при цьому, що інтереси держави у сфері земельних правовідносин по справі полягають у забезпеченні правомірного обігу майнових прав на земельні ділянки захисті та визнанні лише тих прав, які набуто та підтверджено у передбачений законом спосіб та посилається на приписич.4 ст.13, ч.2 ст.41 Конституції України. Апелянт не доводить: порушення саме інтересів держави в результаті ухвалення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали суду; яку саме загрозу інтересам держави створює передача права власності на земельні ділянки, власниками та користувачами яких держава не є; у чому є інтереси держави при передачі права власності на земельні ділянки, власниками яких держава не є. На підставі судового рішення позивачем було проведено у відділі державної реєстрації Мар'їнської районної державної адміністраціїДонецької області державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 5,6300 га, відомості містяться у державному земельному кадастрі. Відділ реєстрації був обізнаний про перехід права власності на земельні ділянки на підставі ухвали суду та не заперечував проти цього. На теперішній час позивач є особою яка законно та мірно володіє нерухомим майном, а у разу задоволення апеляційної скарги фактично буде позбавлений своєї власності, що є порушенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач звертає увагу, що перехід права власності на земельні ділянки по даній справі не стосується вибуття із власності чи користування держави цих земель і ці землі не є державною чи комунальною власністю, що є доказом того, що апеляційна скарга заступника прокурора Донецької області по дані справі не переслідує суспільний і публічний інтерес.

Позивач ОСОБА_1 у своєму відзиві просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відповідачем ОСОБА_2 до апеляційного суду надісланий відзив на апеляційну скаргу заступника прокурора Донецькій області.

Відзив мотивований тим, щовзагалі ніяких суперечок з приводу повернення грошових коштів між ним та позивачем ОСОБА_1 не виникало, тобто предмет судового спору відсутній. Судом першої інстанції порушені норми процесуального права, оскільки він не мав відомостей про судове провадження, про судовий розгляд справи, не мав копії позовної заяви ОСОБА_1, не отримував судових повісток, рішень, ніякої мирової угоди з позивачем по справі він не укладав. Тому, підтримує апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області та просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до Мар'їнського районного суду Донецької області та зобов'язати позивача повернути оригінали Державного акту на право власності на земельну ділянку який є його власністю.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор Сєрова Н.С. підтримала доводи апеляційної скарги, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити для продовження розгляду.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу прокурора задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати.

У судове засіданні апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2, представник Головного управління Держгеокадастру у Донецької області не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які знаходяться в матеріалах справи (а.с.58-60).

Відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю - доповідача, прокурора Донецької області, представника відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційний інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до п.11 ч.1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-УІІІ від 3 жовтня 2017 року, заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цієї редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 3 ЦПК України (в редакції 2004 року, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції) «кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів».

За положенням статті 4 ЦПК України(в редакції 2004 року, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції), «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України».

Статтею 15 ЦК України(в редакції 2004 року, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції) передбачено, що «кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства».

Відповідно до п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" № 5 від 12 червня 2009 року, «з метою врегулювання спору до судового розгляду суди мають з'ясовувати: чи не відмовляється позивач від позову, чи визнає позов відповідач, чи не бажають сторони укласти мирову угоду. Зазначені процесуальні дії можуть бути вчинені лише в позовному провадженні та повинні здійснюватися не формально; суди мають вживати дієві заходи для примирення сторін та врегулювання спору до судового розгляду, зберігаючи при цьому об'єктивність і неупередженість. Закриваючи провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову чи визнанням укладеної між сторонами мирової угоди, суди повинні враховувати положення статей 174, 175 ЦПК та до ухвалення відповідного судового рішення роз'яснювати сторонам наслідки вчинення відповідних процесуальних дій».

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором, визначений у частині першій статті 1049 ЦК України.

Тобто, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, зокрема грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Проте суд першої інстанції, затверджуючи мирову угоду сторін, на наведене належної уваги не звернув та не з'ясував, у якій саме сумі грошові кошти були передані ОСОБА_2 позикодавцем ОСОБА_1; який строк і порядок повернення встановлені договором.

На підставі ч. 1, 2 ст. 175 ЦПК України (в редакції 2004 року, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції), «мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи».

За змістом вказаної статті мирова угода - це складена сторонами з урахуванням інтересів усіх заінтересованих осіб, що беруть участь у справі, угода, яка визнається судом лише після встановлення законності й обґрунтованості її умов, а також з'ясування думки усіх заінтересованих осіб щодо можливості її визнання. Метою такої угоди є врегулювання спору між сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмету спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Не може визнаватися судом мирова угода, умови якої не пов'язані зі спірними правовідносинами.

Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд (частина 5 статті 175 ЦПК Українив редакції 2004 року, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції).

Аналогічні норми процесуального закону визначені в ЦПК України, в редакції від 3 жовтня 2017 року ст. 4, 5, 19, 207).

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позикиу сумі 10 000 гривень (а.с.1-2).

Отже, між сторонами виникли правовідносини з приводу повернення грошових коштів, отриманих на підставі договору позики та саме наведені обставини становили предмет спору, і саме така позовна вимога була первинною, питання щодо визнання права власності на земельні ділянки не було предметом розгляду суду.

Затверджуючи мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд першої інстанції визнав за позивачем право приватної власності на земельні ділянки площею 5,6300 га, за кадастровими номерами: НОМЕР_1, НОМЕР_2, розташовані на території Новоселидівської сільської ради, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництвата належать на праві приватної власності ОСОБА_2

Відтак, суд першої інстанції не врахував, що мирова угода не стосується предмету позову про стягнення боргу, зокрема визнав мирову угоду, предметом якої є не грошові кошти, які позивач просив стягнути з відповідача; а перехід права власності на земельну ділянку, відносно якої сторони уклали мирову угоду.

Суд також залишив поза увагою роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у підпункті пункту 18 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (у редакції постанови від 19.03.2010 № 2), згідно з якими не може здійснюватися перехід права власності за судовими рішеннями (через визнання права власності на відчужену земельну ділянку або визнання дійсним договору щодо її відчуження, звернення стягнення на земельну ділянку в рахунок зобов'язань власника земельної ділянки або передачу її у власність кредитору з цих підстав, видачу виконавчого документа за аналогічним рішенням третейського суду тощо) на земельні ділянки, щодо яких встановлена заборона на продаж або іншим способом відчуження, а саме: сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб, відчуження та зміни цільового призначення земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону (без доплат) і вилучення (викуп) для суспільних потреб (пункт 15 розділу X "Перехідні положення" ЗК).

Крім того, суд, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_2, який не був повідомлений про час і місце розгляду справи відповідно до вимог глави 7 розділу І Цивільного процесуального кодексу України; не пересвідчився, чи підписував відповідач мирову угоду.

За таких обставин суд у порушення норм процесуального права зазначених вимог закону не врахував та безпідставно застосував до даних правовідносин ст. 16 ЦК України для обрання такого способу захисту, як визнання мирової угоди.

Отже висновки суду першої інстанції про те, що дії сторін відповідають закону, не порушують прав та інтересів інших осіб необґрунтовані, а доводи на підтримання цієї позиції, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, не відповідають вимогам закону.

Так само є помилковими доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що затвердження мирової угоди не порушило інтереси держави, що виключає можливість їх захисту прокурором, оскільки під час розгляду справи апеляційним судом було достовірно встановлено порушення вимог закону при прийняття оскаржуваної ухвали.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з встановлених обставин справи та вимог закону, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції про визнання мирової угоди підлягає скасуванню, оскільки судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Керуючись ст.ст.374, 379, 382 ЦПК України, суд апеляційний інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області задовольнити.

Ухвалу Мар'їнського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Повний текст постанови буде виготовлений до 10 квітня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: