Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач -Коротенко Є.В.
Справа № 420/8/18
Провадження № 22ц/782/615/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2018 року

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Коротенка Є.В.,

суддів: Коновалової В.А., Стахової Н.В.

за участю секретаря Перишкіна Т.М.,

участники справи:

позивач ОСОБА_2;

відповідач ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м.Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 17 травня 2018 року (ухвалене у складі судді Стеценко О.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року до Новопсковського районного суду Луганської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 15.09.2010 року за договором позики відповідач взяла у неї в борг грошову суму у розмір 36 000 грн, а 15.01.2011 року - ще 144 000 грн., про що свідчать відповідні розписки ОСОБА_3 Позивач направляла відповідачу в порядку ст.530 ЦК України вимоги про повернення суми боргу, однак борг повернутий не був.

Просила суд стягнути вказаний борг з ОСОБА_3

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 17.05.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою були задоволені частково. Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 144 000 грн. та на відшкодування судових витрат - 1440 грн.

У задоволенні інших позовних вимог суд відмовив.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою на нього, вважає рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Позивач рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 17.05.2018 року в апеляційному порядку не оскаржив.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.89, 263 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянтом рішення суду першої інстанції фактично оскаржується виключно в частині задоволених позовних вимог.

При цьому колегія суддів приймає до уваги положення ч.1 ст.367 ЦПК України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обовязок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції ухвалюючи рішення, правильно виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки ОСОБА_3 від 15.01.2011 року, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів в розмірі 144 000 грн. за договором позики, так і зобовязання повернути ці кошти.

Оскільки протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги кошти ОСОБА_3 повернуті не були, у позивача були підстави для звернення з даним позовом.

При цьому суд вірно прийняв до уваги, що ОСОБА_3 не надала будь-яких доказів відсутності боргу або своєчасного та повного повернення суми боргу за укладеним 15.01.2011 року договором позики.

Також в суді першої інстанції відповідачем взагалі не заперечувався факт написання нею 15.01.2011 року боргової розписки та отримання грошових коштів в розмірі 144 000 грн. від позивача. При цьомуОСОБА_3 обгрунтовувала заперечення проти позову ОСОБА_4 виключно пропуском строку позовної давності (а.с.40-42).

Зміна ж відповідачем обгрунтування заперечення проти позову ОСОБА_4 в апеляційній скарзі не може бути прийнята апеляційним судом до уваги з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як зазначено вище, у своїх письмових запереченнях ОСОБА_3 не заперечувала факт написання нею 15.01.2011 року боргової розписки та отримання грошових коштів в розмірі 144 000 грн. від позивача, тим самим визнаючи ці обставини.

Оґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання суд першої інстанції не мав.

Частиною 2 статті 82 ЦПК України передбачено, що відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу.

Оскільки зміна ОСОБА_3 обгрунтування заперечення проти позову ОСОБА_4 фактично є відмовою від визнання обставин, така відмова не може бути прийнята судом, оскільки апелянт жодним чином не довела, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною.

З тих же підстав не може бути прийнята до уваги додана до апеляційної скарги копія розписки ОСОБА_5 від 06.10.2017 року (а.с.63), оскільки вона представлена на підтвердження обставин, що обгрунтовують виключно заперечення відповідача, викладені вже в апеляційній скарзі, не містить інформацію щодо предмета доказування, визначеного у відповідності до ч.2 ст.77 ЦПК України в суді першої інстанції, а тому є неналежним доказом.

З аналогічних підстав судом першої інстанції в судовому засіданні було відмовлено і у задоволенні клопотання апелянта про залучення до справи оригіналу розписки ОСОБА_5 від 06.10.2017 року та інших матеріалів.

Крім того, ці докази не були подані до суду першої інстанції, про їх існування місцевий суд не повідомлявся, а ОСОБА_3 жодних доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від неї, апеляційному суду не надала. При цьому викладені в апеляційній скарзі обставини щодо походження вказаної розписки від 06.10.2017 рокукатегорично заперечуються позивачем у письмовому відзиві на апеляційну скаргу (а.с.79).

Також є безпідставними доводи апелянта відносно того, що позивач не є субєктом надання фінансових послуг, відповідного державного дозволу (ліценції) на здійснення фінансових послуг не має, а тому не мала права встановлювати кредитну ставку (винагороду) за користування позиченими грошима, оскільки укладений 15.01.2011 року між сторонами у справі договір позики є безпроцентним.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про необгрунтованість доводів відповідача щодо пропуску строку позовної давності відносно позовних вимог про стягнення боргу за договором позики, укладеним 15.01.2011 року.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Як вбачається з розписки від 15.01.2011 року, в ній визначений тільки початок повернення суми боргу, а саме - березень 2011 року, в той час як кінцевий строк виконання зобовязання в ній не зазначено.

Не визначені в розписці також розмір та періодичність платежів боржника за договором займу.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки у вказаній розписці строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений, позивач, у відповідності до приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, 22.11.2017 року направив відповідачу вимогу про виплату суми боргу в розмірі 144 000 грн. (а.с.13-15).

ОСОБА_4 до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 звернулася 29.12.2017 року (а.с.18), позов було подано в межах строку позовної давності.

Наведені в апеляційній скарзі доводи апеляційним судом відхиляються, оскільки судом першої інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Ураховуючи те, що спір по суті судом першої інстанцій вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вирішив питання про розподіл судових витрат у повній відповідності до положень ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 03.08.2018 року.

Головуючий Коротенко Є.В.

Судді: Коновалова В.А.

ОСОБА_6