ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Провадження №2-о/201/31/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2018 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Розумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Головне Управління Пенсійного Фонду України Дніпропетровської області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із зазначеною заявою та просить встановити факт, що має юридичне значення про те, що подані до Пенсійного Фонду України документи є належними для призначення пенсії за віком в частині вимог п.п.3 та 23 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії при відсутності трудової книжки», затвердженого Постановою КМУ від 12.09.1993 р. №637.

В обґрунтування своєї заяви посилається на те, що у звязку із вилученням в 1997 році співробітниками ДПІ Красногвардійського району м. Дніпропетровська усіх документів Малого приватного науково-виробничого підприємства «ІРА», у тому числі й трудової книжки заявника, які в подальшому було знищено, заявник, при досягненні пенсійного віку, позбавлений можливості надати Пенсійному Фонду документи, необхідні для призначення пенсії. Для підтвердження трудового стажу, 31.10.2016 р. заявником були подані до Пенсійного Фонду документи, які, на його думку відповідають вимогам зазначеного «Порядку», однак Пенсійний Фонд ці документи не визнає належними.

В судове засідання заявник подав заяву, в якій наполягав на задоволенні своєї заяви про встановлення факту, що має юридичне значення та розгляді справи у його відсутність.

Представник заінтересованої особи подав в судове засідання клопотання про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що вимоги, заявлені ОСОБА_1 вже були предметом судового розгляду в іншій справі (під головуванням судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ходаківського М.П. справа №201/8820/17), та суд дійшов висновку про наявність в даному випадку спору про право, у звязку з чим 03.08.2017 постановив ухвалу про залишення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, без розгляду. Зазначену ухвалу заявник оскаржив в Апеляційному суді Дніпропетровської області, однак апеляційна скарга була йому повернута з підстав невиконання ним вимог апеляційного суду щодо сплати судового збору. Відтак ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2017 у справі №201/8820/17 про залишення заяви ОСОБА_1 щодо встановлення факту, що має юридичне значення набрала законної сили.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, оскільки вона ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 2 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, з увагою на їх належність, допустимість, достовірність та достатність, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У відповідності з п.1 ст.6 Конвенції, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п.5 ч.2 ст. 295 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до ч. 2 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В даній справі судом встановлені такі факти та визначені відповідні до них правовідносини:

22 вересня 1998 року проти заявника було порушено кримінальну справу № 666202 за фактом ухилення від сплати податків, як директором Малого приватного науково-виробничого підприємства (МПНВП) «ІРА», під час провадження у якій, на цьому підприємстві було вилучено документацію, у тому числі й трудову книжку заявника. Згодом вилучена документація у слідчих органів зникла (була знищена або втрачена), у будь-якому разі, трудову книжку заявнику повернуто не було, незважаючи на те, що кримінальну справу було закрито з за реабілітуючих підстав.

Доказами незаконності вилучення вказаних документів, у тому числі й трудової книжки заявника, є постанова Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2000 про порушення кримінальної справи відносно осіб, що скоїли службове підроблення при вилученні документів заявника (а.с.10-11) та ухвала Верховного Суду України від 27.07.2004 про направлення цієї справи на додаткове розслідування (а.с.12).

Одночасно, цими судовими рішеннями встановлено той факт, що заявник працював в МПНВП «ІРА».

Заявник, згідно довідки МПНВП «ІРА», займав посаду директора, період роботи на цьому підприємстві - з 25.10.1991 по 30.06.2000 (а.с.8). Заробітна плата для обчислення пенсії на цьому підприємстві склала за період з 1995 року по 2000 рік включно 120 тис. грн. (а.с.9). До роботи на цьому підприємстві, заявник працював патентоведом у Виробничому кооперативі «Лідер» в період з 12.06.1989 по 30.09.1991, що підтверджується довідкою, наданою заявником у дану справу (а.с.7).

Іншими доказами факту роботи заявника в МПНВП «ІРА» є постанова слідчого від 10.12.1998 р. про відшкодування заявнику матеріальної шкоди, спричиненої йому незаконними діями органів дізнання, слідства та прокуратури при розслідуванні кримінальної справи № 666202 (а.с.13-14) та ухвала Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2000 р. про відшкодування моральної шкоди, якою встановлено преюдиційну силу постанови слідчого (а.с.15-16). Зазначений факт також був встановлений і у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2000 р. про стягнення заробітної плати на користь заявника (а.с.17).

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «ОСОБА_1 проти України» №29875/02, яке відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», є складовою національного законодавства України, встановлено:

«5. 22 вересня 1998 року кримінальна справа, порушена проти заявника за підозрою в ухиленні від сплати податків, була закрита за реабілітуючими обставинами.

6. У грудні 1998 року заявник подав позов до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення компенсації моральної шкоди, завданої незаконними діями слідчих органів.

7. 10 вересня 1999 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська відмовив у задоволенні поданої скарги як безпідставної. 1 листопада 1999 року Дніпропетровський обласний суд скасував рішення та направив справу на новий розгляд.

8. 2 лютого 2000 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, не визначивши боржника, присудив заявнику 3000 грн компенсації моральної шкоди. 21 лютого 2000 року це рішення було залишено без змін Дніпропетровським обласним судом та набрало законної сили. Заявник безуспішно клопотав про перегляд цих рішень з метою отримання більшої суми компенсації.

9. 16 березня 2000 року Управління державного казначейства у Дніпропетровській області направило рішення від 2 лютого 2000 року на виконання до Державного казначейства України. Державне казначейство України не сплатило борг та звернулось до прокуратури з проханням внести протест на судові рішення від 2 та 21 лютого 2000 року. 14 вересня 2000 року заступник прокурора Дніпропетровської області вніс протест до Дніпропетровського обласного суду, стверджуючи, що суд не має присуджувати компенсацію заявнику.

10. 18 жовтня 2000 року президія Дніпропетровського обласного суду відхилила протест та підтримала попередні два рішення. Заступник Генерального прокурора вніс протест до Верховного Суду України на всі три рішення.

11. Своїм остаточним рішенням від 16 травня 2001 року Верховний Суд України залишив рішення, які розглядаються, без змін та вніс зміни до рішення від 2 лютого 2000 року, відповідно до яких борг повинно було сплачувати відділення Державного казначейства у Жовтневому районі м. Дніпропетровська. Заявник безуспішно намагався подати касаційну скаргу на це остаточне рішення, вимагаючи збільшення суми компенсації».

Правовідносини, що склалися між заявником та заінтересованою особою законодавчо врегульовані наступним чином.

Відповідно до ч.3 ст.46 Конституції України, пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у звязку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсійне забезпечення відповідно до цього Закону здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.

Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.3 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії при відсутності трудової книжки», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.1993 р. №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до п.23 згаданого «Порядку», документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності).

У даному випадку, надані заявником довідки зазначеним законодавчим вимогам відповідають, до того ж вказані у них відомості підтверджені судовими рішеннями, що набрали законної сили.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які встановлені остаточним судовим рішенням, не підлягають новому доказуванню у справі за участю тих самих сторін.

Робота заявника директором МПНВП «ІРА» та його заробітна плата у той самий період, що зазначена у довідках цього підприємства, встановлені в ухвалі Красногвардійського районного суду м. Днепропетровска от 02 лютого 2000 року про відшкодування заявнику моральної шкоди за рахунок держави, тобто того самого учасника цивільних відносин, якого представляє у цій справі заінтересована сторона. Тому ця ухвала є належним документом.

Зазначені в ній обставини були перевірені усіма можливими способами, включно з перевіркою у Європейському суді з прав людини права заявника на виконання ухвали, що унеможливлює їх невизнання.

Належність копії постанови слідчого про відшкодування матеріальної шкоди, якою встановлені ті самі обставини, слідує з вимог Закону України «Про порядок відшкодування громадянинові шкоди, завданої незаконним діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (назва Закону дана на час ухвалення постанови слідчого), згідно з яким така постанова є виконавчим документом. Цей документ Державне казначейство України виконало, він містить відомості про період роботи та про заробітну плату заявника, а тому є належним відповідно до вимог п.3 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії при відсутності трудової книжки», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.1993 р. №637.

Належність інших судових рішень випливає з вимог п.3 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії при відсутності трудової книжки», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.1993 р. №637 стосовно інших документів, які містять відомості про періоди роботи. Судове рішення (ухвала, постанова) за визначенням є документом, всі подані заявником судові рішення містять відомості про період роботи та заробітну плату.

Належність пояснень заявника до документів, що подаються для призначення пенсії, також не викликає у суду сумнівів, оскільки такі пояснення не заборонені законом, а з іншого боку надають органу, до якого заявник мав звертатися за призначенням пенсії, відомості про фактичний і правовий зв'язок між іншими доданими документами і містять посилання на рішення Європейського суду з прав людини від 22 листопада 2007 року у справі заявника. Тобто такими поясненнями заявник сприяє органам ПФУ у виконанні ними вимог закону, захищає власні права і жодним чином не порушує чи оспорює права органів Пенсійного фонду України або інших осіб.

За таких умов, співставляючи встановлені обставини між собою та аналізуючи їх у системному звязку між ними та нормами законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд доходить до висновку про доведеність вимог заявника та наявність підстав для встановлення факту, що має юридичне значення, який просить встановити заявник. Від встановлення такого факту залежить виникнення майнових прав заявника. Тому суд визнає вимоги заявника ОСОБА_1 обґрунтованими, такими що відповідають закону, підтверджуються доказами у справі та підлягають задоволенню.

Що стосується клопотання представника заінтересованої особи про закриття провадження у даній справі, то воно задоволенню не підлягає, оскільки питання обґрунтованості відкриття провадження в даній справі та можливості розгляду вимог заявника саме в порядку окремого провадження, було предметом розгляду в даній справі. Ухвалою від 26.01.2017 року апеляційного суду Дніпропетровської області у даній справі було встановлено, що звернення ОСОБА_1 до суду для встановлення юридичного факту в окремому провадженні у даній справі є обґрунтованим. Звернення до суду в окремому провадженні продиктовано необхідністю спочатку встановити у судовому порядку юридичний факт - факт, від якого залежить виникнення у наступному у нього відповідних особистих прав. Оформлення компетентними органами прав, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом є наслідком останнього, а не спором про право заявника. (а.с.33-35).

При вирішенні цього питання суд виходить з того, що при суперечності двох судових рішень у різних справах, пріоритет має рішення суду апеляційної інстанції, яке було постановленим у даній справі. Крім того, у даній справі заінтересована сторона не зазначає який спір і з приводу якого саме права існує або може виявитися.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з вимог статей 7, 12 і 14 Закону України «Про прядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» про звільнення заявника від оплати судових витрат, оскільки заявник звернувся до суду з приводу поновлення своїх пенсійних прав, порушених при його незаконному притягненні до кримінальної відповідальності, а також вимог ст.5 Закону України «Про судовий збір» стосовно звільненні від оплати судового збору осіб, які звертаються до суду за відшкодуванням шкоди, завданої злочином. До такого висновку суд приходить на підставі наявної у справі копії ухвали Верховного Суду України від 27 липня 2004 року у кримінальній справі щодо здійсненої невідомими особами службового підроблення при вилученні документів заявника, на підставі яких йому мала призначатися пенсія.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 19, 81, 88, 293, 315, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Головне Управління Пенсійного Фонду України Дніпропетровської області про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення про те, що подані до Пенсійного Фонду України документи:

-довідка Малого приватного науково-виробничого підприємства «ІРА», про те, що ОСОБА_1 займав посаду директора, період роботи на цьому підприємстві - з 25.10.1991 року по 30.06.2000 рік;

-довідка Малого приватного науково-виробничого підприємства «ІРА», про те, що заробітна плата ОСОБА_1 для обчислення пенсії на цьому підприємстві склала за період з 1995 року по 2000 рік включно 120000 (сто двадцять тисяч) грн.;

-довідка Виробничого кооперативу «Лідер» про те, що ОСОБА_1 працював на цьому підприємстві патентоведом у в період з 12.06.1989 по 30.09.1991;

-постанова Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2000 року про порушення кримінальної справи;

-ухвала Верховного суду України від 27 липня 2004 року про направлення кримінальної справи на додаткове розслідування;

-постанова слідчого від 10 грудня 1998 року про відшкодування заявнику матеріальної шкоди;

-ухвала Красногвардійського районного суду м. Днепропетровска от 02 лютого 2000 року про відшкодування заявнику моральної шкоди;

-рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2000 року про стягнення заробітної плати.

-пояснения заявника до цих документів за його підписом,

є належними для призначення пенсії за віком в частині вимог п.3 та п.23 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії при відсутності трудової книжки», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.09.1993 р. і Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Судові витрати по справі щодо оплати судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.С. Федоріщев