Справа№592/145/18
Провадження №2/592/873/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2018 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в складі:

головуючого-судді - Литовченка О.В.,

за участі секретаря судового засідання - Черей С.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом (а.с.33-35), який мотивує тим, що 11.11.2016 ним був придбаний та зареєстрований автомобіль Volkswagen Polo, 2013 року випуску. На придбання автомобіля були витрачені сімейні кошти набуті в період шлюбу з його дружиною ОСОБА_5 В подальшому у сім'ї почали складатися неприязні стосунки, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Про погіршення з дружиною сімейних стосунків стало відомо його батьку - ОСОБА_4 Батько звернувся з пропозицією переоформити на його ім'я вищезазначений автомобіль з метою уникнення поділу спільного майна подружжя та запропонував укласти з ним договір купівлі - продажу автомобіля. При цьому він пообіцяв, що він буде власником автомобіля нетривалий час, а потім подарує його позивачу, але при цьому автомобіль вже не буде об'єктом права спільної власності подружжя. Отримавши таку пропозицію, 03.08.2017 позивач продав ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 5946/2017/568273 автомобіль Volkswagen Polo за ціною 2000 гривень. В цей же день автомобіль Територіальним сервісним центром № 5946 Регіонального сервісного центру МВС в Сумській області було перереєстровано на батька. Згоду дружини на продаж автомобіля не отримував, про укладання договору купівлі-продажу її не повідомив. Оцінка ринкової вартості автомобіля проведена не була. В зв'язку з тим, що розраховував на те, що автомобіль буде подарований батьком, він погодився зазначити в договорі купівлі-продажу несправедливу ціну автомобіля, яка є значно меншою від його ринкової вартості. Протягом двох місяців з дати укладання договору купівлі-продажу автомобіль перебував у його володінні і продовжував ним користуватися. Згодом батько попросив надати йому автомобіль для тимчасового користування з обіцянкою укласти договір дарування. До сьогоднішнього дня автомобіль не повернутий, на вимогу укласти договір дарування автомобіля батько відмовив. Таким чином, відповідач шляхом обману, який полягає саме в тому, що він запевнив, що реєстрація автомобіля на його ім'я на підставі даного договору буде мати тимчасовий характер, і зовсім скоро позивач знову стане власником автомобіля, - змусив укласти договір купівлі - продажу на невигідних умовах. Посилаючись на п. 1 ст. 203, ст. 215, ч. 1 ст. 230, ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 216 ЦК України, просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір № 5946/2017/568273 від 03.08.2017 купівлі-продажу автомобіля Volkswagen Polo, 2013 року випуску, укладений між ним та відповідачем, зобов'язати відповідача повернути позивачу автомобіль Volkswagen Polo, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_4, а з позивача стягнути на користь відповідача отримані від нього грошові кошти в сумі 2000 грн. та стягнути з відповідача судові витрати.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_4 02.03.2018 подав відзив (а.с. 49-51) на позовну заяву ОСОБА_1 в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що під час його перебування у шлюбі з ОСОБА_5 11.11.2016 ОСОБА_1 був придбаний автомобіль Volkswagen Polo, 2013 року випуску, д.н. НОМЕР_1. Гроші на придбання автомобіля надавав відповідач, оскільки ОСОБА_1 ніде не працював, а ОСОБА_5 отримувала невелику заробітну плату і витрачала її на дитину та сімейний побут. Таким чином автомобіль Volkswagen Polo, 2013 року випуску, д.н. НОМЕР_2 є спільною сумісною власністю подружжя. З цією ситуацією погодився, надаючи сину гроші на придбання автомобіля, оскільки у них завжди були гарні стосунки. Однак в липні 2017 року у сім'ї стало відомо про позашлюбні відносини сина і відбулось з'ясування стосунків між ним та його дружиною за участю батьків. Відповідач обурився, розізлився на сина, забрав у нього автомобіль та ключі від автомобіля і сказав, що якщо він так себе поводить, не має намірів жити у сім'ї, то повинен повернути автомобіль, а квартиру залишити своїй дружині та сину і йти жити туди, де йому краще. Син не сперечався і ніяких власних умов не ставив. Більш того, він сам узяв на себе ініціативу самостійно оформити угоду купівлі-продажу автомобіля. 03.08.2017 Між ним та ОСОБА_1 був підписаний договір купівлі-продажу автомобіля № 5946/2017/568273. Оформленням всих формальностей займався ОСОБА_1, він тільки з'явився та підписав договір у Територіальному сервісному центрі МВС по вул. Білопільський шлях, 18/1 в м. Суми. Питання ціни договору не цікавило. Це був реальний договір, який сторони виконали. Він відповідає намірам обох сторін по передачі права власності на автомобіль відповідачу у справі. Ніяких обіцянок про дарування автомобіля в майбутньому не було, ніхто ні від кого дійсних намірів не приховував. ОСОБА_1, посилаючись на те. Що договір купівлі-продажу був укладений з введенням його в оману, не доводить наявність умислу, істотність обставин, щодо яких його було введено в оману а також сам факт обману при укладенні договору. Зазначене ним обґрунтування позову є мотивом правочину, а не істотними обставинами самого правочину. Ціна в договорі сама по собі не є підставою недійсності правочину, оскільки сторони можуть укласти договір купівлі-продажу майна за будь-яку ціну. Договір виконано, гроші ОСОБА_1 отримав до підписання договору, що зазначено в самому договорі та передав йому автомобіль. Факт, що після укладеного договору він надавав сину автомобіль для користування, не свідчить про недійсність правочину. Позивач виклав у позовній заяві обставини, які не відповідають дійсності та не навів доказів існування будь-яких домовленостей щодо обіцянки подарувати йому автомобіль та наявності з боку відповідача обману. На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

04.04.2018 представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надано суду відповідь (заперечення) (а.с.95) на відзив відповідача ОСОБА_4 відповідно до якої зазначила, що: 1. обман з боку відповідача щодо природи правочину об'єктивно підтверджується фактом користування позивачем даною річчю певний час після укладення договору та мізерно формальною ціною продажу майна; 2. Доводи відповідача про надання позивачеві коштів для придбання автомобіля не підтверджені ніякими належними, допустимими і достовірними доказами щодо наявності таких угод; 3. Оскаржуваний договір суперечить моральним засадам суспільства та принципам неприпустимості позбавлення права власності, справедливості добросовісності та розумності, оскільки будучи введеним в оману відповідачем. Позивач втратив своє майно. Не отримавши за нього належної компенсації. Таким чином. Правовими підставами визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним є: 1. ст. 230 у поєднанні з ч. 1 ст. 229 ЦК України щодо вчинення правочину під впливом обману; 2. ч. 1 ст. 215 у поєднанні з ч. 1 ст. 203 та пунктами 2, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України щодо суперечності його моральним засадам суспільства та принципам неприпустимості позбавлення права власності, справедливості, добросовісності та розумності.

В судовому засідання позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про дату місце та час судового розгляду.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначив, що позовні вимоги безпідставні, обману з боку ОСОБА_4 не було, позивач мав намір передати майно у власність свого батька, а все інше стосується мотивів укладення оспорюваного договору, підстав для визнання договору недійсним немає.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно Довідки № 31/18/5946-3138 від 19.12.2017 Територіального сервісного центру № 5946 11.11.2016 за ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль Volkswagen Polo, 2013 року випуску, який 03.08.2017 у ТСЦ 5946 перереєстровано на іншого власника на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ № 5946/2017/568273 від 03.08.2017 з указаною вартістю 2000 грн. (а.с. 7).

Відповідно до повторного свідоцтва про шлюб 22.05.2011 ОСОБА_1 та ОСОБА_8 зареєстровано шлюб. Актовий запис № 03, зареєстрований Виконкомом Бездрицької сільської ради Сумського району Сумської області (а.с. 8).

Рішенням Зарічного районного суду від 23.01.2018 в справі № 591/5616/17розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.53).

03.08.2017 укладено договір купівлі-продажу № 5946/2017/568273 транспортного засобу між «Продавець» ОСОБА_1 та «Покупець» ОСОБА_4, автомобіля Volkswagen Polo, 2013 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_3, номерний знак НОМЕР_2 за ціною 2000 гривень. Цей Договір оформлений та підписаний Сторонами в сервісному центрі 5946 РСЦ МВС в Сумській № 5946/2017/568273 в присутності адміністратора ОСОБА_9., який перевірив відповідність інформації внесеної до цього Договору документам. Які надані Сторонами Договору (а.с.82)

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 - автомобіль Volkswagen Polo, 2013 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_3, номерний знак НОМЕР_2 належить (є власником) ОСОБА_4, дата реєстрації 03.08.2017 (а.с. 54).

За клопотанням позивача було допитано свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, які кожний окремо повідомили, що перебувають у дружніх відносинах з позивачем ОСОБА_1 З його батьком ОСОБА_4 вони не спілкуються. Володіють інформацією, що ОСОБА_1 в кінці 2016 року придбав автомобіль Volkswagen Polo. Виключно від ОСОБА_1 під час спілкування дізнались, що в серпні 2017 року ОСОБА_1 продав свій автомобіль батьку - ОСОБА_4 ОСОБА_1 орієнтовно в листопаді 2017 року розповідав, що продав автомобіль батьку за 2000 грн., щоб уникнути поділу майна під час розлучення з дружиною та батько відмовляється повернути проданий автомобіль - подарувати його сину ОСОБА_1

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частинами 1 та 2 ст.11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

За змістом частин 1,3 ст. 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов'язків сторін цього договору.

За змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає/зобов'язується передати майно (товар), а покупець приймає/зобов'язується прийняти майно (товар).

Водночас, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 230 ЦК України встановлено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

У свою чергу, за змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

До показань допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 суд відноситься критично, оскільки джерелом повідомленої ними інформації є виключно розповіді позивача ОСОБА_1 за часом, який передував зверненню позивача до суду з даними позовними вимогами. Під час попередніх домовленостей між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо укладення оспорюваного договору вони присутні не були, також не були присутні під час укладання договору купівлі-продажу автомобіля.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 (Париж, 1952) до Конвенції про захист прав людини та основних свобод (Рим, 1950) закріплено право громадян і юридичних осіб на повагу належного їм майна, а також встановлено заборону не тільки на довільне позбавлення цього майна, а й на будь-яке довільне втручання органів влади держави-відповідача в користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ч. 4 ст. 632 ЦК України ціна у договорі встановлюється за домовленістю сторін. Згідно ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою в договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов - за ціною, що визначаються відповідно до ст. 632 ЦК України. Договір купівлі-продажу виконано, продавцем отримані гроші від покупця до підписання договору та відповідно передано автомобіль.

Підписання оспорюваного договору - стало результатом досягнення згоди з усіх істотних умов договору, та засвідчило згоду всіх сторін правочину на виникнення взаємних прав та обов'язків відповідно до умов договору купівлі-продажу.

Таким чином, справжня внутрішня воля сторін станом на момент укладення договору купівлі-продажу полягала у бажанні сторін укласти саме договір купівлі-продажу, та проявилась зовні у підписанні ними відповідного договору.

Доказів, які б спростовували встановлені обставини позивачем до суду не надано та матеріали справи не містять.

Ураховуючи викладене, позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочинів недійсними з мотивів, визначених статтями 229, 230 ЦК України, повинен довести на підставі належних і допустимих доказів наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману, а також помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Окрім того, позивач не довів наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, як і самого факту обману.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Правових підстав, передбачених нормами статей 203, 215, 216, 229, 230 ЦК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу немає, а відтак і підстав для застосування реституції за оспорюваним правочином також немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 5946/2017/568273 від 03.08.2017 автомобіля Volkswagen Polo, 2013 року випуску, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та застосування реституції - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарги подаються учасниками справи через Ковпаківський районний суд м. Суми.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.В. Литовченко