Справа №490/8987/16-ц 19.07.2018
Провадження №22-ц/784/955/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року м. Миколаїв

Справа № 490/8987/16-ц

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем Лептугою С.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про

припинення права власності на частку у спільному майні з виплатою вартості цієї частки та визнання права власності на 1/5 частину квартири

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А. 29 березня 2018 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 5 квітня 2018 року,

у с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про припинення її права власності на частку у спільному майні з виплатою вартості цієї частки та визнання за ним права власності на 1/5 частину квартири.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що йому на праві власності належить 4/5 частини квартири АДРЕСА_1. Відповідач є власницею 1/5 частини зазначеної квартири. Спірна квартира складається з трьох житлових кімнат, загальною площею - 50,6 кв.м, житловою площею - 34,8 кв.м. Проте спільне користування зазначеною квартирою на думку позивача є неможливим, оскільки шлюб між ними розірвано у серпні 2012 року та між ними склалися вкрай неприязні стосунки, що робить неможливим проживання їх у одній квартирі.

Посилався на те, що він немає іншого житла, в той час як у відповідача є у власності цілий житловий будинок в с.Себине Новоодеського району Миколаївської області. За такого, позбавлення її права власності на незначну частку у цій квартирі ніяким чином не порушує її житлових прав. Позивач просив припинити право власності ОСОБА_2 на 1/5 частину спільної квартири з виплатою її вартості та визнати за ним право власності на цю частку майна.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з листопада 1994 року, який розірвано 22 серпня 2012 року.

В період шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 (нині проспект Центральний) в м. Миколаєві, в якій проживали та були зареєстровані з 1996 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2015 року, залишеним без змін в цій частині рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 8 грудня 2015 року, поділено спільне майно подружжя, а саме: квартиру АДРЕСА_2 (нині проспект Центральний) в м. Миколаєві та визнано право власності за ОСОБА_1 на 4/5 частини вказаної квартири, а за ОСОБА_2 - на 1/5 (а.с. 4-9).

Після розлучення, 16 лютого 2015 року ОСОБА_1 подарував зазначену квартиру своїй доньці ОСОБА_3, але 9 серпня 2016 року договір дарування було розірвано у нотаріальному порядку.

30 серпня 2016 року право власності на 4/5 частин цієї квартири зареєстровано за позивачем, що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10).

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 115-018 від 26 грудня 2016 року, виділити 1/5 частину спірної квартири на самостійну квартиру з окремим виходом, враховуючи планування, поверховість, інженерні комунікації технічно не є можливим, ринкова вартість вказаної квартири становить 721 819 гривень.

Звертаючись до суду з позовом про припинення права власності за ОСОБА_2 на 1/5 частку у спільному майні з виплатою вартості цієї частки, позивач посилався на те, що спільне користування зазначеною квартирою є неможливим.

Крім того, позивач зазначав , що він не має іншого житла, в той час як у відповідача є у власності цілий житловий будинок в с. Себино Новоодеського району Миколаївської області, отже позбавлення її права власності на незначну частку у цій квартирі ніяким чином не порушує її житлових прав.

Разом з тим, відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 365 ЦК України, право на частку у спільному майні може бути припинено якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі, 2) річ є неподільною, 3) спільне володіння і користування майном є неможливим, 4) таке припинення не завдає істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Отже, зі змісту вказаної норми вбачається, що для припинення права власності на частку в спільному майні необхідна наявність хоча б однієї умови, при цьому суттєвим обмеженням примусового припинення права власності на частку у спільному майні є передбачена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України умова воно не повинно завдати шкоди співвласникові та членам його сім'ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-68 цс14.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позбавлення відповідача права власності на належну їй частину квартири завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки ця квартира є її постійним місцем проживання з часу її придбання, в якій вона проживає та зареєстрована з 1996 року.

До того ж, спірна квартира знаходиться у місті, де відповідач має постійно роботу.

Наявність у відповідача у власності іншого майна не може бути достатньої підставою для припинення права власності останньої у спірному майні, передбаченою ст. 365 ЦК України.

До того ж, зазначений будинок знаходиться в с. Себине Новоодеського району Миколаївської області, тобто за межами міста.

За таких обставин, суд повно та всебічно дослідив зазначені обставини справи, дав належну юридичну оцінку наданим доказам і дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на частку в спірній квартирі, оскільки таке припинення завдасть їй істотної шкоди.

Доводи позивача про те, що суд дійшов помилкового висновку стосовно недоведеності позивачем неможливості проживання сторін у одній квартирі не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки позивачем дійсно не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували зазначені обставини, а наявність постійних сварок та непорозумінь, а також крадіжок майна, про які зазначав ОСОБА_1 також не встановлено ані правоохоронними органами, ані судом.

Посилання позивача на те, що розмір частки відповідача е незначною, не може бути достатньою підставою для припинення права власності відповідача на зазначену частку, оскільки у разі задоволення позову буде порушено принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Тому з врахуванням встановлених обставин справи припинення права власності ОСОБА_2 на 1/5 частину спірної квартири може завдати істотної шкоди її інтересам.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

ОСОБА_4

Повний текст постанови складено 20 липня 2018 року.