Справа № 372/2803/17 Головуючий у І інстанції Болобан В. Г.
Провадження № 22-ц/780/1414/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 03.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Марченка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області, ухваленого в м. Обухові 21 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики, просила стягнути із ОСОБА_2 на її користь суму боргу 333713,17 грн., з яких 130094,79 грн. основна сума боргу, 40586,19 грн. загальна сума процентів від суми позики за користування грошима за період з 18 вересня 2012 року до 17 вересня 2014 року, 14524,56 грн. сума процентів за період прострочення боргу, 148507,63 грн. інфляційне збільшення суми боргу.

Заявлені вимоги позивач мотивувала тим, що 17 вересня 2012 року надала в борг відповідачу 5000 доларів США терміном на два роки, про що відповідач надала їй розписку. В жовтні 2014 року вона зателефонувала ОСОБА_2 та призначила їй зустріч, запитала про повернення коштів, відповідач почала скаржитися їй на своє скрутне становище, в подальшому уникала зустрічей та спілкувань і станом на день подачі позову борг не повернула. Вважає, що оскільки ОСОБА_2 прострочила термін повернення позики, вона зобовязана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми боргу. Крім того, відповідно до положень ЦК України, позивач має право на одержання від ОСОБА_2 процентів на рівні облікової ставки НБУ від суми позики за період з 18 вересня 2012 року до 11 вересня 2014 року, тобто за час дії договору позики.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2017 року позов частково задоволено, стягнуто із відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 254954,82 грн., з яких 130094,79 грн. основна сума боргу, 11665,86 грн. три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України, 113194,17 грн. інфляційне збільшення суми боргу відповідно до ст. 625 ЦК України. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2017 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що позивачем не надано належно оформленого договору позики у письмовій формі, із зазначенням усіх істотних умов та ідентифікуючої інформації щодо сторін. Посилання суду першої інстанції на висновок начальника Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві від 11 липня 2017 року як на документ, що начебто підтверджує отримання відповідачем саме від позивача відповідної суми боргу, є необґрунтованим, оскільки такий лист та будь-які інші документи також не містять ідентифікуючих даних осіб і не є преюдиційним фактом чи правочином.

Наявний в матеріалах справи документ під назвою «Розписка» оформлено з порушенням вимог законодавства України, оскільки в ньому визначено суму в іноземній валюті без зазначення, що це еквівалент певного зобовязання, вираженого в гривнях, та без привязки до будь-якого курсу валют, хоча операції позик в іноземній валюті між фізичними особами заборонені. Позивачем не доведено те, що в неї взагалі існувала сума коштів в іноземній валюті в розмірі 5000 доларів США.

Судом не враховано також, що застосування індексу інфляції до іноземної валюти неможливо, а нарахування пені та інших санкцій може мати місце лише у випадку підтвердження наявності договірних зобовязань між сторонами, чого позивачем доведено не було.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 17 вересня 2012 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, взяла в борг 5000 доларів США у ОСОБА_4 для придбання будинку в с. Щербанівка Обухівського району Київської області строком на 2 роки та зобовязалася повернути гроші вчасно і в повному обсязі, про що склала розписку, вказавши паспортні дані (а. с. 8).

В матеріалах справи на а. с. 28 30 містяться матеріали перевірки Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві за заявою ОСОБА_4 про неповернення грошових коштів в сумі 5000 доларів США, згідно висновку оперуповноваженого Дніпровського УП ГУНП у м. Києві від 11 липня 2017 року, в своєму поясненні ОСОБА_2 повідомила, що вчасно віддати борг не представилося можливим в звязку з скрутним матеріальним становищем, та в подальшому зобовязується повернути кошти в повному обсязі.

Згідно пояснень ОСОБА_2 від 11 липня 2017 року, відібраних в ході перевірки заяви ОСОБА_4, 17 вересня 2012 року вона взяла в борг грошові кошти в сумі 5000 доларів США у ОСОБА_4 за адресою м. Київ, вул. Серафимовича, та написала розписку про повернення грошових коштів через два роки без відсотків. Грошові кошти повернути в термін не представилося можливим в звязку з скрутним матеріальним становищем та в звязку з збільшенням курсу долара США з 8 до 23 гривень. Грошові кошти брала в борг для придбання будинку за адресою Київська область, Обухівський район, с. Щербанівка, вул. Гагаріна 10, так як не вистачало повної суми для придбання будинку. Грошові кошти, які взяла в борг, зобовязалася повернути вчасно впродовж трьох місяців.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що відповідач не подавала клопотань про розгляд справи без її участі і посилання суду на це не відповідає обставинам справи, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 43, ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Так, виходячи із змісту заперечення на позов від 28 листопада 2017 року (а. с. 41), відповідач вказувала, що у звязку із робочою зайнятістю вона не має можливості прийняти участь у розгляді справи, при цьому клопотань про відкладення розгляду справи на будь-яку іншу дату вказане заперечення не містить, із чого можна дійти висновку про згоду відповідача на розгляд справи у її відсутність.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3В про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконала взяті на себе за договором позики зобовязання, грошові кошти позивачу не повернула, чим порушує її законні права та інтереси; позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми позики, трьох процентів річних від простроченої суми позики за прострочення виконання грошового зобовязання та суми інфляційних збитків є обґрунтованими та доведеними наявними в справі доказами.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом положень статей 625 та 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, тобто порушив виконання грошового зобовязання, настають правові наслідки, встановлені законом, згідно якого він зобовязаний сплатити позикодавцю суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Виходячи з того, що відповідач не оспорювала договір позики, а лише виклала свої доводи у запереченні, суд першої інстанції, керуючись названими нормами закону, обґрунтовано стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що в розписці не зазначено ідентифікуючої інформації щодо сторін (паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків та будь-яка інша ідентифікуюча інформація), апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу.

Згідно розписки від 17 вересня 2012 року, ОСОБА_2 вказала паспортні дані серія МО № 530854, виданий Цюрупинським РВ УМВС Херсонської області 18 квітня 1998 року, що повністю збігається із даними, зазначеними ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, а отже вказаних даних є достатньо для встановлення особи, яка склала боргову розписку, та її ідентифікації із особою відповідача.

При цьому зазначення інформації про свідків, які б могли підтвердити зазначені в розписці відомості, не передбачене ст. 1046 ЦК України, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд не погоджується також із доводами апеляційної скарги про відсутність належно оформленого договору позики, оскільки тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Із цих же підстав відхиляються доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено виникнення договірних відносин із відповідачем, а тому нарахування пені та інших санкцій є неможливим.

Доводи ОСОБА_2 в скарзі про безгрошовість позики спростовуються вищевказаною власноручно складеною та підписаною нею розпискою, за якою вона отримала позику у розмірі 5000 доларів США, і безгрошовість цієї розписки ніякими письмовими доказами не підтверджується.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги в частині невідповідності розписки вимогам закону про визначення зобовязання в національній валюті України, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта, у відповідності до ч. 2 ст. 192 ЦК України, може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ст. 193 ЦК України види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом.

Отже, використання іноземної валюти в якості засобу платежу є обмеженим випадками та порядком, встановленими законами України.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

З цієї норми слідує, що грошові зобовязання сторін, в тому числі за договорами позики, мають бути виражені або в гривні, або в гривневому еквіваленті відповідної іноземної валюти.

Водночас, відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Проте сама по собі передача іноземної валюти в позику не є розрахунком, отже, надання позики в іноземній валюті можливе і без наявності у позикодавця індивідуальної ліцензії НБУ.

Таким чином, зобовязання сторін за договором позики можуть бути виражені в іноземній валюті, але виконання фізичною особою позичальником зобовязань з повернення позики, сплати процентів, нарахованих на суму позики, та інших платежів, що випливають з договору позики, можливе лише в гривні за офіційним або іншим курсом гривні до іноземної валюти, в якій було надано позику.

Судом першої інстанції наведені вимоги закону було враховано і стягнуто суму заборгованості в гривні.

Розрахунок суми боргу за договором позики та трьох процентів річних, наведених позивачем та викладений в рішенні суду першої інстанції, відповідачем не оспорений.

Не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про обовязковість надання доказів незарахування коштів на банківський рахунок позикодавця для заявлення про прострочення виконання зобовязання щодо повернення суми боргу.

Разом із тим, наявність у позивача оригіналу розписки і відсутність його у відповідача згідно з положеннями частини третьої статті 545 ЦК України свідчить про неповернення боргу відповідачем.

Наведені у скарзі доводи правильності висновків суду не спростовують і фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь, повторного обґрунтування заявлених ним у запереченні доводів з викладенням таких же самих обставин і доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України.

Разом з тим, установивши, що між сторонами виникли правовідносини на підставі розписки, за змістом якої ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_3 грошові кошти в іноземній валюті 5000 доларів США, апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині стягнення індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях, виходячи з наступного.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року № 6-771цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Отже, дійшовши правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики, суд першої інстанції водночас помилково стягнув з відповідача суму інфляційних витрат за прострочення виконання зобовязання у розмірі 113194,17 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційного збільшення суми боргу ухвалене за неповного зясування обставин, що мають значення для справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в частині задоволених позовних вимог із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову із стягненням на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 141760,65 грн., з яких сума боргу - 130094,79 грн., три проценти річних - 11665,86 грн.

В іншій частині рішення суду є законним і обґрунтованим та не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд враховує, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 не оскаржує.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із відповідача на користь позивача судові витрати за подання позову в розмірі 1417,61 грн. та із позивача на користь відповідача за подання апеляційної скарги в розмірі 1697,92 грн. пропорційно до їх задоволення. Шляхом взаємозарахування із позивача на користь відповідача стягується 280,31 грн. судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2017 року в частині задоволення позову скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 (08723, Київська область, Обухівський район, с. Щербанівка, вул. Гагаріна, 10, ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (02222, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2) суму боргу за договором позики в розмірі 141760,65 грн., з яких сума боргу - 130094,79 грн., три проценти річних - 11665,86 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_3 про стягнення інфляційного збільшення суми боргу відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 280,31 грн.

В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагеєв В.О.

ОСОБА_5