Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.12.2018 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого, судді Хитрука В.М.

при секретарі Хода Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 свої вимоги до суду мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 Відповідач зареєстрований у вказаному будинку, але більше трьох років у ньому не проживає. Добровільно знятися з реєстраційного обліку він не бажає. Його реєстрація перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися житлом, отримувати субсидію та призводить до сплати комунальних послуг в збільшеному розмірі. Тому, позивач просила суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали повністю, наполягали на їх задоволенні.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_4 позов не визнали, заперечували проти його задоволення. Суду пояснили, що ОСОБА_2 добровільно не покидав житловий будинок позивачки, його примусово вигнали та не допускають вселитися.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що він проживає з ОСОБА_1 у незареєстрованому шлюбі. В них народилася дитина. Колишній її чоловік ОСОБА_2 більше трьох років не проживає у будинку позивача за адресою: АДРЕСА_1 Він добровільно покинув будинок, його ніхто не виганяв. Позивач купила йому інше житло у цьому ж населеному пункті. Жодного разу ОСОБА_2 не приходив.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою. ОСОБА_2 більше трьох років не проживає у будинку позивача. В неї є нова сім'я. ОСОБА_1 купила йому житло, у якому він проживає.

Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, їх представників та свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи, вважає, що позов доведений та обґрунтований і його необхідно задовольнити в повному обсязі. До такого висновку суд дійшов з наступного.

Так, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується правовстановлюючим документом договором дарування від 14.09.2004 року.

У будинку зареєстрований колишній чоловік позивача ОСОБА_2, що підтверджується домовою книгою для реєстрації громадян, довідкою Копайгородської селищної ради Барського району № 181 від 26.01.2018 та актом № 132 від 24.07.2017 року.

Шлюб між сторонами розірвано 05.11.2013 року.

З 2015 року ОСОБА_2 у житловому будинку позивача не проживає, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов складеним комісією Копайгородської селищної ради Барського району № 132 від 24.07.2017 року, довідкою Копайгородської селищної ради Барського району № 181 від 26.01.2018.

ОСОБА_2 має інше місце проживання, а саме проживає за адресою: АДРЕСА_2, про що зазначається в акті № 25 обстеження матеріально-побутових умов від 24.01.2018, складеним комісією Копайгородської селищної ради Барського району.

Реєстрація відповідача створює для позивача перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Наявність реєстрації місця проживання особи в житловому приміщенні, яка в ній не проживає, є перешкодою у здійсненні позивачем прав власника цього будинку, оскільки перешкоджає оформити право на субсидію зі сплати комунальних платежів, не дає можливості розпорядитися своєю власністю.

Зазначені перешкоди підлягають усуненню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Договір найму жилого приміщення між позивачем та відповідачем не укладався. Згоди на користування жилим приміщенням позивач не надавала.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами за своєю правовою природою є цивільно-правовими, регулюються положеннями Цивільного кодексу України щодо права власності та захисту права власності та положеннями Житлового кодексу України.

Зі змісту ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Так, ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму ВС України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У п.33 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 34, 39 зазначеної постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч. 1, 3 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. (Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16).

Позивачем виконано всі можливі та передбачені законом умови для добровільного зняття з реєстрації відповідача.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Твердження представника відповідача про неможливість задоволення позову з підстав повторного звернення позивачу до суду з аналогічним позовом, є хибним. Рішенням Барського районного суду від 30.07.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод користування власністю, втрату права користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку - відмовлено повністю. Предметом позову у цивільній справі 125/875/15 було усунення перешкод в користуванні власністю, які чинив відповідач ОСОБА_2 у період до липня 2015 року проживаючи у будинку позивача. В цивільній справі №125/2625/17 предметом позову є визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у будинку позивача з підстав його відсутності. Зазначені цивільні справи мають різні предмети та підстави позову, їх вимоги охоплюють різні періоди.

На підтвердження твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що його примусово вигнали з будинку позивача та не допускають вселитися, відповідачем не надано жодного доказу. Тому, суд ставиться критично до такого твердження та не приймає його як підставу заперечення позову.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає до задоволення у повному обсязі.

За таких обставин суд, керуючись ст. ст. 12, 13, 229, 264, 265, 273, 268 ЦПК України, ст. 150, ст. 167 ЖК України, ст. ст. 328, 334, 386, 391, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», -

В И Р I Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 704,80 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Барський районний суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Суддя:

Повний текст судового рішення dиготовлено та оприлюднено 07.12.2018 року