Дата документу 07.12.2018 Справа № 320/9091/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/9091/17 Головуючий у 1 інстанції Бахаєв І.М.
Провадження № 22-ц/807/632/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання матері,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання матері.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що вона є матір'ю відповідача, з чоловіком шлюб було розірвано, вона перебуває на пенсії, власного житла не має, знімає будинок, коштів їй не вистачає, вона намагалась влаштуватись у будинок пристарілих, однак, їй було відмовлено у зв'язку з тим, що у неї є діти і не підтверджено факт їхнього ухилення від утримання позивача. Молодша донька позивача ОСОБА_5 тривалий час перебуває за кордоном і зв'язку з нею у позивача не має. Відповідач матеріально не допомагає, тому вона була змушена звернутись до суду з даним позовом.

Просила суд стягнути з відповідача щомісячно аліменти на її утримання у розмірі 1/4 розмірі від усіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму з дня подачі позову на строк три роки.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, починаючи від дня подання позову 11.12.2017 року строком на три роки, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП - НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн.

Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

В задоволені іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, просила рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким звільнити відповідача від обов'язку утримувати матір, бо вона ухилялася від виконання свої батьківських обов'язків.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 14 серпня 2018 року (а.с.105), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи (а.с. 107).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_4 у цій справі частково, керувався ст. ст. 12, 13, 76, 80, 81, 95, 258, 259, 265, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 202, 205 СК України, та виходив із обґрунтованості позовних вимог позивача у цій справі в частині їх задоволення..

Зазначений висновок суду є правильним і таким, що узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 від батьків - ОСОБА_7, ОСОБА_8, що підтверджується копіє свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 29.11.2017 року.

23.04.1970 року Мелітопольським районним РАЦС видано свідоцтво про припинення шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_7 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть НОМЕР_3.

ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 від батьків - ОСОБА_9, ОСОБА_10, що підтверджується копіє свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 29.11.2017 року.

Згідно рішення виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 28.09.1995 року вирішено дозволити піклування над ОСОБА_5, піклувальником призначити ОСОБА_11 У рішенні вказано, що батько ОСОБА_12 - помер, мати ОСОБА_10 вихованням дитини не займається, місце знаходження не відомо.

Згідно господарської книги буд. АДРЕСА_1 будинок належить ОСОБА_13, померла ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_3 - онука.

Згідно посвідчення НОМЕР_5 від 01.01.1972 року ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_4 призначено пенсію з 12.04.1965 року.

ОСОБА_3 30.01.1990 року уклала шлюб з ОСОБА_14, прізвище подружжя «ОСОБА_3», про що свідчить копія свідоцтва про одруження серії НОМЕР_6 від 30.01.1990 року.

Згідно свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 12.07.1991 року ОСОБА_3 належить б. АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 є пенсіонером довічно, про що свідчить копія пенсійного посвідчення від 21.03.2006 серії НОМЕР_7.

Згідно довідки виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району від 04.11.2017 №8852 ОСОБА_4 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3. Житлового будинку на праві власності не має.

Згідно ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Сімейного Кодексу України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно зі ч. 1, 2 ст. 205 Сімейного Кодексу України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Виходячи з положень ч ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В абз. 2 п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3 роз'яснено, що обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК (2947-14), не є абсолютним. У зв'язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (ст. 204 СК). Право на утримання від дочки, сина, мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи (ст. 75 СК України).Згідно з ч.2 ст.205 СК України при визначення розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов'язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їй утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач є матір'ю відповідача, є пенсіонером, отже в розумінні СК України - непрацездатною, та потребує матеріальної допомоги, а відповідач у добровільному порядку її не надає, а також те, що законодавством не передбачено, що розмір аліментів, які стягуються на утримання батьків пов'язується з розміром прожиткового мінімуму.

Судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який узгоджується з вимогами закону, про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання позивача у розмірі ? частини заробітку.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 ухилялась від виконання батьківських обов'язків по відношенню до ОСОБА_3 є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів. Крім того, показання свідків не заслуговують на увагу у зв'язку зі спливом великого проміжку часу. Скаржником не надано апеляційному суду жодного доказу на підтвердження доводів щодо ухилення матері від виконання своїх батьківських обов'язків.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного,судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді: