Справа № 164/961/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Токарська І.С.
Провадження № 22-ц802/229/18 Категорія: 27 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Матвійчук Л.В.,

секретар с/з - Вергун Т.С.,

з участю:

представника позивача - Кузіна Є.В.,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 06 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року Публічне Акціонерне товариство Комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» пред'явило в суд позов до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги банк обґрунтував тим, що відповідно до укладеного договору від 26 лютого 2013 року, ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за договором, у зв'язку з чим станом на 31 грудня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 31329,04 грн., з яких заборгованість по кредиту - 7600,79 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом - 19710, 20грн., заборгованість за пенею та комісією - 2050,00 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1468,05 грн., позивач просив стягнути із відповідача в його користь зазначену заборгованість за кредитом.

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 06 серпня 2018 року в даній справі в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач подав подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог банку.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив скаргу задовольнити, відповідач та його представник апеляційну скаргу заперечили та просили скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Із матеріалів справи убачається, що 26 лютого 2013 року між банком та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, який складається з анкети-заяви разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами. Датою укладання договору є підписання позичальником заяви. За умовами даного договору позивач надав відповідачу у користування кредитні кошти шляхом установлення кредитного ліміту на платіжну картку (а.с.6-32).

За умовами договору за користування кредитом відповідач повинен була сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 30% річних. У анкеті-заяві відповідач висловив свою згоду на те, що дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

До позовної заяви позивачем додано розрахунок заборгованості за договором, із якого убачається, що станом на 31 грудня 2015 року (а.с.5) розмір заборгованості за кредитним договором складає 31329,04 грн., з яких заборгованість по кредиту - 7600,79 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом - 19710,27 грн., комісія - 2050,00 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1468,05 грн. (а.с.4-5).

Крім того, із вказаного розрахунку також убачається, що останній платіж за кредитним договором був здійснений відповідачем 26 лютого 2013 року в розмірі 400 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог банку, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, як і не надано суду відповідних доказів, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив позивача та правоохоронні органи про цей факт, враховуючи наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами ОСОБА_3

Проте, такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з порушенням вимог закону.

В судовому засіданні встановлено, і про це не заперечував сам відповідач, що він сам особисто в телефонній розмові з невідомою особою, яка представилась працівником банку, дав згоду на зміну Пін-коду його кредитної картки з чотирьох одиниць на дату свого народження, після чого з його карткового рахунку були зняті грошові кошти в розмірі 8000,00 грн.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати операції за кредитною карткою, не відповідають встановленим обставинам справи.

Згідно із частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З урахуванням того, що з карткового рахунку відповідача були зняті грошові кошти в розмірі 8000,00 грн., а також з того, що відповідач повернув позивачу лише 400 грн. кредитних коштів, з відповідача в користь позивача підлягає стягненню 13145,98 грн. кредитних коштів, з яких 7600,98 грн. - заборгованість за кредитом та 5545,19 грн. - заборгованість по відсотках.

Визначаючи розмір відсотків за користування кредитом, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до пунктів 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг банк має право проводити зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта (а.с.14 - зворот).

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Частиною третьою цієї статті визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Таким чином, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

В судовому засіданні встановлено, що банком змінювалися розміри процентної ставки, а саме: за період 26 лютого 2013 року по 31 серпня 2014 року застосовувалася процентна ставка в розмірі 30 % річних, за період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року застосовувалася процентна ставка в розмірі 34,80 % річних, за період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року застосовувалася процентна ставка в розмірі 43,20% річних (а.с.5).

При цьому судом встановлено, що кредитором змінювався встановлений договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника, тобто в односторонньому порядку. Так, позивач не надав суду будь-яких доказів на підтвердження того, що банком на адресу позичальника направлявся лист про зміну розміру процентної ставки і, що позичальнику був вручений такий лист під розписку. Також між кредитором і позичальником не укладалася додаткова угода про зміну розміру процентної ставки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом слід змінити і при визначенні розміру заборгованості слід виходити із процентної ставки, визначеної в кредитному договорі, а саме: 30 %.

Крім того, із наданого апеляційному суду представником позивача розрахунку заборгованості по кредиту убачається, що заборгованість по відсотках за користування кредитом з врахуванням процентної ставки в розмірі 30 % складає 5545,19 грн., яка, на думку колегії суддів, підлягає стягненню з відповідача в користь позивача.

В частині вирішення позовних вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) колегія суддів керується наступним.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України ). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України ).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Пунктами 2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежу з будь-якого грошового зобов'язання, передбачених даним договором, більше, ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до вимог статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги банку про стягнення з позичальника штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн. та штрафу (процентна складова) в розмірі 1468,05 грн. до задоволення не підлягають.

Крім того, апеляційний суд вважає, що з урахуванням зазначених обставин, також не має підстав стягувати з відповідача в користь позивача 2050,00 грн. заборгованості за пенею та комісією.

На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що із-за порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 06 серпня 2018 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з відповідача ОСОБА_3 в користь позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 13145,98 грн., з яких 7600,98 грн. - заборгованість за кредитом та 5545,19 грн. - заборгованість по процентах.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді