Провадження № 2/263/586/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2018 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя у складі:

головуючого судді Соловйова О.Л.,

при секретарі Лопатнюк К.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7; Служба у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради по Центральному району м. Маріуполя, про визнання договору довічного утримання недійсним,

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача.

1. До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 07 грудня 2017 року надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування вимог позивач посилається на набуття прав власності на спірну квартиру внаслідок укладання договору довічного утримання з ОСОБА_7 від 06.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О. Позивач наполягає, що відповідачі не є членами сімї власника житла, тому їх знаходження в квартирі є незаконне та таке, що порушує її права власності.

Просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без надання їм іншого жилого приміщення.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

2. 27 березня 2018 року відповідачем ОСОБА_5 під час підготовчого судового засідання надано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_7, ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки і піклування Маріупольської міської ради по Центральному району м.Маріуполя про визнання договору довічного утримання недійсним. Відповідно до якої позивачка стверджує, що спірна квартира є постійним місцем мешкання її родини, до складу якої входять неповнолітні діти. Вселення до спірного помешкання відбулось за згоди колишнього власника житла, тому користування житловим приміщенням відбувається на законних підставах. При укладенні договору довічного утримання, не було отримано згоди Органу опіки та піклування, що ставить під сумнів законність укладеної угоди довічного утримання.

3. Позивачем ОСОБА_3 та третьою особою за основним позовом: ОСОБА_7, надано відзив на позов про визнання договору довічного утримання недійсним, за яким вказані особи заперечували, щодо задоволення позову, зазначивши, що ОСОБА_7 ніколи не давав згоди на проживання відповідачки та її родини у квартирі АДРЕСА_1 в якості членів сімї власника житла.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

4. Ухвалою суду від 11.12.2017, відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. Залучено Служба у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

5. 02.01.2018 Начальник служби у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради Єнін О.А. звернувся до суду з клопотанням провести розгляд справи без участі представника служби у справах дітей по Центральному району, виключно з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

6. 24.01.2018 ухвалою суду розгляд справи за позовом ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, вирішено проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 01.02.2018 року. Проведення підготовчого судового засідання неодноразово відкладалось, з причин витребування доказів, звернення по правову допомогу та підготовки зустрічних позовних вимог.

7. 23.04.2018 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_7; Служба у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення шляхом виселення; та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради по Центральному району м.Маріуполя, про визнання договору довічного утримання недійсним.

IV. Фактичні обставини, встановлені судом.

8. За договором довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О., 06.11.2017 ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та взамін набувач зобов'язалась забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом на умовах цього Договору. (а.с.5,6). Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 1/1 частка спірної квартири зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання від 06.11.2017. (а.с.4).

9. З акту про фактичне місце проживання, складеного Комітетом Самоорганізації населення «Славутич», вбачається, що разом з ОСОБА_7, в квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації проживають: ОСОБА_10 1959р.н., онука - ОСОБА_5, 1982р.н.; правнук - ОСОБА_11, правнук - ОСОБА_12; правнук - ОСОБА_13. Періодично в квартирі з'являється батько дітей - ОСОБА_6, 1988 р.н. (а.с.7).

Зазначені відомості підтверджуються копіями класних журналів учнів ЗОШ №25, наданих директором Кіор О.В. на запит представника відповідачів за основним позовом, відповідно до яких адреси місця мешкання ОСОБА_12 та ОСОБА_11 - квартира АДРЕСА_1. (а.с.121-124) За Інформацією наданою ЗОШ №23 ОСОБА_11 навчався в школі з 12.09.2016 до13.12.2016, відбув до іншого навчального закладу відповідно до наказу №73 від 14.12.2016. (зворт. а.с. 117)

Головний лікар Центру Первинної медико-санітарної допомоги №3 м.Маріуполя Лазаренко О.В. повідомив про неможливість надання амбулаторних карт дітей ОСОБА_18,ІНФОРМАЦІЯ_11, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.119).

Незначні відмінності у прізвищах та іменах дітей у вищезазначених документах, за переконанням суду не впливають на суть правовідносин, та пов'язані з труднощами в перекладі при написанні державною мовою.

10. Допитана в судовому засіданні ОСОБА_5, суду показала, що після смерті її рідного дядьки - ОСОБА_19, який помер ІНФОРМАЦІЯ_12, за пропозицією його батька та відповідно, свого дідуся - ОСОБА_7 оселилась своєю родиною, за місцем мешкання останнього, в квартирі АДРЕСА_1. На час смерті спадкодавця, в квартирі, крім ОСОБА_7, інших мешканців не було, тому враховуючи його похилий вік, запрошення до помешкання з метою догляду, було логічним та прийнятним. Враховуючи не визначений термін спільного проживання та відсутність власного житла, влаштувала дітей до навчального та медичного закладу за місцем фактичного мешкання. Про наявність договору довічного утримання на користь сторонньої особи - ОСОБА_3, дізналась з матеріалів зазначеної справи, вважає, що його укладено всупереч інтересам дітей. ОСОБА_7 намагаючись створити для себе найкращі умови існування, ігноруючи наявність у померлого спадкодавця власних дітей, які до коло спадкоємців не увійшли, відгукнувся на пропозицію ріелтора - матері позивачки ОСОБА_20, укласти договір довічного утримання. Наполягає, що позивачка фактично не є стороною договору, оскільки догляд за ОСОБА_7 не здійснює, жодних перешкод для цього відповідачами не створюється.

11. Третя особа за основним позовом, ОСОБА_7 суду показав, що дійсно успадкував права власності на спірну квартиру після смерті сина ОСОБА_19. Одразу після похорон, відповідачка з родиною, оселилась в його квартирі, мотивуючи відсутністю власного житла та необхідністю тимчасового помешкання для неповнолітніх дітей. З часом відносини погіршились, та спільне життя стало неможливим через чисельні скандали на побутовому підґрунті. Укладання договору довічного утримання з ОСОБА_3 продиктовано бажанням належного догляду, оскільки ані родина позивачки, ані власна родина померлого сина, не мають матеріальної можливості забезпечити належні умови у догляді за людиною похилого віку. Просив прийняти рішення про виселення відповідачки разом з родиною, у зустрічних позовних вимогах - відмовити.

12. Допитані, в якості свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_20, суду пояснили, що вони є чоловіком та матірью позивачки, відповідно. Обставини укладання договору довічного утримання з ОСОБА_7, їм відомі безпосередньо, оскільки здійснюють фактичний догляд за останнім. Проживаючи за сусідством їм відомі обставини спільного життя родини ОСОБА_7, відповідачі створюють неможливі умови для існування дідуся. Виконання умов договору довічного утримання уможливлюється штучними перешкодами, які створюються родиною ОСОБА_7.

V. Оцінка Суду.

А. Загальні принципи за основними позовними вимогами.

13. В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. А, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

14. В свою чергу в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

15. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Отже, в даній конкретній ситуації виселення відповідачів без надання іншого жилого помешкання, охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.

16. Окремо суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності. Але враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідачів в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції.

17. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (пункт 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

При звернення до суду позивачка ОСОБА_3, посилаючись на порушення своїх прав, як власника житла, керується вимогами ст.391 ЦК України, які передбачають, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суд зазначає, змістом вимог ст.754 ЦК України права позивача на спірну квартиру, як майно набуте за договором довічного утримання, обмежено заходами забезпечення виконання договору довічного утримання, серед яких набувач немає права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти, укладати договір застави, передавати у власність іншій особі на підставі іншого правочину.

Б. Вимоги законодавства за зустрічними позовними вимогами

18. Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» Суд враховує, що право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України, а порядок вселення та збереження права користування жилим приміщенням регламентовано нормами Житлового кодексу України.

Зокрема, відповідно до положення ч.1 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним в належному йому будинку (квартирі), користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартир) член його сім'ї вправі вселяти в займане приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно ( ч.1,2 ст. 156 ЖК України).

Згідно положенням ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місцем проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка недосягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Наявність доброзичливих стосунків та волевиявлення ОСОБА_7 на проживання родини відповідачки у спірній квартирі, простежується за змістом довіреності від 25.01.2017 за якою він уповноважує відповідачку ОСОБА_5 бути його представником з усіма необхідними повноваженнями, з правом розпорядження нерухомим майном - вести справи по оформленню спадкових прав на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_19, померлого ІНФОРМАЦІЯ_12. (а.с.115) За переконанням суду, відсутність згоди на проживання родини відповідачки, зробило би неможливим, оформлення довіреності для реєстрації прав власності на спадщину.

19. Оцінюючи правове обґрунтування зустрічних позовних вимог суд виходить з вимог закріплених у ч.1 ст.203 ЦК, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити нормам ЦК, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, а також правам і інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним визнається договір, якщо порушена хоча б одна з умов дійсності правочину (ст. 203 ЦК): правомірність і не аморальність угоди, дієздатність учасників угоди, співпадіння волі і волевиявлення, відсутність вадів виникненні волі, дотримання форми угоди. Договір визнається недійсним, якщо його спрямовано на обмеження правоздатності та дієздатності.

За змістом п.1.3.спірного договору ОСОБА_7 за наявності факту постійного мешкання дітей відповідачки за його згоди у приміщенні спірної, що договір довічного утримання не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей ( ч.6 ст. 203 ЦК України), що не відповідає дійсності та є порушенням загальної засади цивільного законодавства - добросовісності сторони при укладенні угоди цивільно-правового характеру.

Згідно ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди фізичному та розумовому розвитку. Діти, члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником. Орган опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні житлових приміщень та купівлі нового житла.

За змістом ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадови особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

20. Правочин, вчинений батьками щодо нерухомого майна, право власності на яке, або право користування яким мають діти, при відсутності обов'язкового попереднього дозволу органів опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч.1, ч.6 ст. 203, ч.1 ст.215ЦК України), за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права і інтереси дитини по житловому приміщенню.

21. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статі 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо невстановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

22. Отже, оцінюючи спірні правовідносини з огляду зустрічних позовних вимог, слід прийти до висновку, що ОСОБА_7 та ОСОБА_22 при укладенні спірного правочину сприяли порушенню прав та законних інтересів неповнолітніх дітей відповідача ОСОБА_5, що входить у суперечність з вимогами ч.6 ст. 203 ЦК України, та як наслідок не підлягало нотаріальному посвідченню

У випадку неврегульованості цивільних відносин цим кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), передбачена ч.1 ст.8 ЦК України.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

З урахуванням вищевказаних норм законодавства суд дійшов до висновку, що вимоги ОСОБА_5 щодо визнання недійсним договору довічного утримання обґрунтовані, заявлені відповідно до чинного законодавства, а від так підлягають задоволенню.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсності, що передбачено ст.216 ЦК України. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язані повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, з урахуванням того, що спірній договір, який порушує права неповнолітніх дітей був укладений не батьками або опікунами неповнолітніх дітей, а їх родичем - прадідом, дотримуючись рекомендацій ст. 8 ЦК України необхідно за аналогією закону, до даних правовідносин в частині недійсності правочину застосувати норми ст.ст. 203, 215 ЦК України, чого не було дотримано при укладенні спірного договору його сторонами, що тягне за собою визнання його недійсності з послідуючими наслідками, передбаченими ст.216 ЦК України.

Згідно ч.2 ст. 233 ЦК України при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Тому суд вважає за доцільне скасувати державну реєстрацію права власності позивача на квартиру; скасувати заборону на відчуження квартири; повернути квартири у власність ОСОБА_7 та визнати право власності за ним на це майно, оскільки це є похідним від заявлених вимог недійності правочину.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

29. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

30. Позивачем при зверненні до суду із зазначеним позовом було сплачено 640 грн. судового збору, який з урахуванням відмови у позові компенсації не підлягає, в той час відповідачем ОСОБА_5 при зверненні до суду із зустрічними позовними вимогами, сплачено 704,8грн судового збору, який у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню з позивача.

Зважаючи на викладене, керуючись ст. ст. 76- 81, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 203, 216, 233, 744-758 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7; Служба у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, відмовити повністю.

Позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради по Центральному району м. Маріуполя, про визнання договору довічного утримання недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О. та зареєстрований в реєстрі за №1455 від 06.11.2017.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, на квартиру АДРЕСА_1.

Скасувати заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 накладену приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О. 06.11.2017, зареєстровану в державному реєстрі заборон за №1456.

Повернути у власність ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, квартиру АДРЕСА_1

Визнати право власності ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на квартиру АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Жовтневого районного суду м. Маріуполя.

Сторони у справі: позивач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2

відповідач - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1

відповідач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_10, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1

відповідач - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Суддя О. Соловйов

Повний текст рішення складено 06 листопада 2018 року