Справа №2-102/11 10.04.2018
Провадження №22-ц/784/617/18
Справа №2/102/11 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/784/617/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 квітня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

з участю:

представника заявника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника боржника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

представника боржника ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану через його представника ОСОБА_3 ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, яку постановлено о 13 годині 37 хвилин 19 лютого 2018 року в приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Черенкової Н.П., за заявою ОСОБА_2 про заміну сторони у виконавчому провадженні у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості по кредиту, -

в с т а н о в и л а:

04 грудня 2017 року ОСОБА_2 подав до Центрального районного суду м. Миколаєва зазначену заяву, яку обґрунтовував наступним.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 10 липня 2013 року, було частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі Банк) до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/0028/73/127779 від 18 серпня 2008 року та стягнуто з ОСОБА_4 на користь Банку заборгованість за кредитом у сумі 1 083 118 гривень 38 копійки і 1 820 гривень судових витрат.

20 серпня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист № 2-102/11, про стягнення з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» вказаних вище грошових сум.

Постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції за вказаним виконавчим листом відкрито виконавче провадження № 46316160, яке до часу звернення з заявою є невиконаним.

24 травня 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КРИСТАЛБАНК» уклали договір факторингу, а 25 травня 2017 року - договір відступлення прав за двома договорами застави, за якими перший передав, а другий отримав право вимоги до ОСОБА_4 як за кредитним договором так і за договорами про кредитне забезпечення, належні Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» і підтверджені судовим рішенням від 19 березня 2013 року.

25 травня 2017 року ПАТ «КРИСТАЛБАНК» уклало з ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» договір факторингу № 1 (портфельне відступлення прав вимоги) та, того ж дня, договір відступлення прав за договорами застави, за якими до останнього перейшли права набуті відчужувачем за договорами укладеними з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

11 жовтня 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» за договором відступлення права вимоги № 30 та договором відступлення прав за договорами застави, передало вже йому - ОСОБА_2 право вимоги до ОСОБА_4, як за кредитним договором так і за договорами про кредитне забезпечення, належне Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» за судовим рішенням від 19 березня 2013 року.

Посилаючись на виписані обставини, 04 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про заміну стягувача, щодо виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2013 року за виконавчим листом № 2-102/11 від 20 серпня 2013 року - з Публічне акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», як вибулої сторони у виконавчому провадженні, на його правонаступника - ОСОБА_2, яку і просив задовольнити.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

ОСОБА_2, через свого представника ОСОБА_3, подав на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати і прийняти постанову про задово лення його заяви.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків районного суду дійсним обставинам справи та положенням чинного процесуального законодавства.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, оскільки суд 1 інстанції повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, і які підтверджені доказами, що були досліджені в судовому засіданні і відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість; виконавши всі інші вимоги цивільного судочинства щодо процедури та порядку розгляду цивільних справ; правильно витлумачивши матеріальні норми, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов вичерпних висновків по усіх заявлених вимогах та запереченнях, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_2 суд 1 інстанції виходив з того, що заявник просив замінити його на сторону зобов'язання, яка вже бажаним ним правом не володіла.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, вважає їх обгрунтованими та законними.

Так, підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частина друга стаття 11 ЦК України).

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, зазначена стаття проголошує презумпції правомірності правочину, а тому усі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов'язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов'язків.

Однак така презумпція може бути спростована.

Зокрема, відповідно до частини першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В силу частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У зв'язку з цим і згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, а, відповідно, ці права і обов'язки припиняються щодо первісного кредитора і він вибуває із зобов'язання.

Таким чином, заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 378 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, у разі вибуття кредитора в зобов'язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із названих норм, зокрема, п.п.1, 2 ч.1 статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У зв'язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв'язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження, і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 378 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов'язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов'язки в зобов'язанні, у тому числі право бути стороною виконавчого провадження.

За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони зобов'язання або виконавчого провадження відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами та виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Оскільки виконання рішення суду є невід'ємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження», який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Частиною п'ятою статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

При цьому питання заміни сторони її правонаступником, у тому числі і в разі заміни кредитора у зобов'язанні, вирішується виключно судом у порядку, передбаченому статтею 442 ЦПК України.

Підсумовуючи наведене, заміна кредитора у зобов'язанні, як і саме зобов'язання, є інститутом цивільного права, в той час як відносини, пов'язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають. Замінюючи сторону у зобов'язанні за правочином відступлення права вимоги слід виходити з того, з моменту укладення названого договору право вимоги до боржника переходить від цедента до цесіонарія, а, відповідно, при укладені ряду таких договорів кожний наступний відчужувач права вимоги втрачає на нього право і його не можна від нього витребувати останньому набувачеві.

При вирішенні даної справи судом установлено, що 18 серпня 2008 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» уклало з ОСОБА_4 кредитний договір № 014/0028/73/127779, за яким надало позичальнику до 18 серпня 2015 року кредит у розмірі 125 100 доларів США зі сплатою 13,8 % річних за користування ним.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 10 липня 2013 року, було частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором на користь Банку заборгованість за кредитом у сумі 1 083 118 гривень 38 копійки і 1 820 гривень судових витрат.

20 серпня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист № 2-102/11, про стягнення з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» вказаних вище грошових сум.

Постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції за вказаним виконавчим листом відкрито виконавче провадження № 46316160, яке до часу звернення з заявою залишалося невиконаним та 04 грудня 2017 року повернуто стягувачу.

24 травня 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КРИСТАЛБАНК» уклали між собою договір факторингу, а 25 травня 2017 року договору відступлення прав за договорами застави, за якими перший передав, а другий набув прав кредитора, як за кредитним договором так і за договорами забезпечення, належне Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» за указаними вище договорами (т.3 а.с. - 39-58).

У свою чергу, 25 травня 2017 року ПАТ «КРИСТАЛБАНК» уклало з ТОВ «Фінансова компанією «Форінт» договір факторингу № 1 (портфельне відступлення прав вимоги) та, того ж дня, договір відступлення прав за договорами застави, за якими до останнього перейшли права набуті за договорами укладеними раніше з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (т. 3 а.с. - 59-83).

11 жовтня 2017 року ТОВ «Фінансова компанією «Форінт» за договором відступлення права вимоги № 30 та договором відступлення прав за договорами застави передало отримані за попереднім договором право вимоги до ОСОБА_4, як за кредитним договором так і за договорами про кредитне забезпечення, вже ОСОБА_2 (т. 3 а.с. - 84-85).

У зв'язку з цим 04 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із заявою про заміну стягувача, а саме, з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на нього - ОСОБА_2, як правонаступника першого у кредитному зобов'язанні.

Проте така заява не могла бути задоволена з наступних підстав.

Уступки права вимоги, відповідно до умов якого цедент передає, а цесіонарій приймає на себе право вимоги боргу першого та стає кредитором за зобов'язанням, може грунтуватися лише на щодо реальних правовідносинах і лише між учасниками цивільно-правової угоди і не можуть торкатися правопопередників цедента, від яких той набув прав за дійсним правочином.

Виходячи з виписаного, слід констатувати, що ОСОБА_2 не може витребувати від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» право вимоги за кредитним договором № 014/0028/73/127779 від 18 серпня 2008 року, оскільки останнім кому це право належало було ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», яка і повинна була бути учасником по даній справі.

Оскільки вимога заявлена до первісного кредитора, яким було ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», то у вимозі слід відмовити, що вірно і вчинив суд 1 інстанції.

При цьому слід зазначити, що при розгляді даної апеляційної скарги - колегія вказаний недолік не має можливості виправити, оскільки у справі є ухвала від 17 листопада 2017 року, якою відмовлено у заяві про заміну сторони у виконавчому провадженні з ТОВ «Фінансова компанією «Форінт» на ОСОБА_2 (т. 3 а.с. 31-33).

Названа ухвала не була оскаржена в апеляційному порядку та набрала чинності, а обставини встановлені нею не підлягають доказуванню у цій справі.

За такого в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану через його представника ОСОБА_3, залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В.Серебрякова

_________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 11 квітня 2018 року