ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 644/7748/17

Провадження № 22-ц/818/974/18

10 грудня 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Коваленко І.П., Котелевець А.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Департамент реєстрації Харківської міської ради,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, ухвалене 22 березня 2018 року (повний текст виготовлено 30 березня 2018 року) в складі судді Черняка В.Г., -

установив:

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Департамент реєстрації Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування квартирою та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. В даній квартирі зареєстрована відповідач по справі, яка є його колишньою дружиною. Відповідач в квартирі не проживає з травня 2014 року, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні квартири не приймає. Реєстрація ОСОБА_2 у квартирі порушує права позивача як власника квартири.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 березня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що суду не надано достатньо належних та допустимих доказів, які підтверджують факт непроживання відповідача в квартирі понад один рік без поважних причин.

В поданій 20 квітня 2018 року апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки рішенню Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 січня 2015 року про розірвання шлюбу та акту підписаного мешканцями будинку, які на думку апелянта підтверджують факт непроживання відповідача у квартирі понад один рік без поважних причин. В обґрунтування позовних вимог позивачем було надано копію акту непроживання особи, що відповідає вимогам ч. 4 ст. 95 ЦПК України. Реєстрація ОСОБА_2 в квартирі перешкоджає позивачу розпоряджатися нею на власний розсуд.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Котелевець А.В. від 27 квітня 2018 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 березня 2018 року (а.с. 93).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області 14 червня 2018 року справа призначена до судового розгляду (а.с. 102).

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-УШ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

03 жовтня 2018 року вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано до Харківського апеляційного суду.

Згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду визначено колегію судів: суддя-доповідач - Тичкова О.Ю., судді - Коваленко І.П., Котелевець А.В.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 жовтня 2018 року відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що згідно свідоцтва про право на спадщину від 21.04.1995 року ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Відповідно до довідки ЖК «Мікрон» № 103 від 23 листопада 2017 року в квартирі АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1 зареєстрована ОСОБА_2 (дружина) (а.с. 9).

Згідно ст. ст.11,16 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Отже, оскільки ОСОБА_2 на законних підставах, зі згоди власника, вселилася у спірну квартиру як член сім'ї власника, зареєструвалася в установленому законом порядку за вказаною адресою, таким чином, набула право користування житловим приміщенням та має право на житло.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

У статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

За правилами статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, при виникненні спору між власником житла та особами, що мають право користуватися житлом, слід враховувати вимоги ст. 405 ЦК України, оскільки спір має речово-правовий характер.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі, у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

У справах про наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Тобто в кожному випадку суд має з'ясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи.

Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житлом, порушується право особи на житло.

Право особи на звернення до суду за захистом на час звернення з позовом передбачено ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін., а частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 надано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 січня 2015 року про розірвання шлюбу між сторонами. Рішенням суду першої інстанції було встановлено, що сторони не підтримують шлюбні відносини з травня 2014 року, спільне господарство не ведуть, ніяких сімейних відносин не підтримують, між ними відсутнє взаємопорозуміння (а.с. 21).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 березня 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_5 в сумі 1300 грн. щомісячно з урахуванням індексу інфляції, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03 лютого 2015 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 22).

З рішень Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, що були надані позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог, не вбачається, що судами встановлювалося фактичне місце проживання ОСОБА_2 та факт відсутності останньої за місцем реєстрації з травня 2014 року без поважних причин. Встановлена судом відсутність шлюбних відносин та ведення спільного господарства з травня 2014 року не є безспірним і достатнім доказом підтверджуючим, що ОСОБА_2 фактично не проживає за місцем своєї реєстрації.

На підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 в квартирі позивачем також надано копію акту, згідно якого ОСОБА_2 не проживає в квартирі з травня 2014 року.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що копія акту про не проживання особи було надано позивачем відповідно до вимог ч. 4 ст. 95 ЦПК України.

Разом з тим, вказаний доказ не спростовує висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог з урахуванням наступного.

Відповідно до вимог частин 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Копія акту, надана ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог, містить відомості, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з травня 2014 року по теперішній час. Разом з тим, зазначений акт не містить відомостей щодо дати його складення, у зв'язку з чим не можливо встановити період про який вказано в акті.

Згідно частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Акт не містить інформацію про причини відсутності відповідача, період відсутності та яким чином були встановлені зазначені в ньому обставини. Вказані в акті особи у якості свідків по справі не допитувалась, не були попереджені про кримінальну відповідальність, у зв'язку з чим, копія акту не відповідає вимогам щодо належності доказу.

Інших доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не проживала понад один рік без поважних причин матеріали справи не містять.

З урахуванням вищезазначеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1, були предметом розгляду суду першої інстанції та зазначеним доводам дана відповідна оцінка, висновків суду вони не спростовують.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2018 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді І.П. Коваленко

А.В. Котелевець