Справа № 161/7515/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С.С.
Провадження № 22-ц/773/196/18 Категорія: 27 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.

секретар Концевич Я.О.

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним пункту кредитного договору за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2017 року,

встановив:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі ПАТ «Універсал Банк»), що є правонаступником ВАТ «УніверсалБанк», звернулось в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Покликалось на те, що 03.04.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 022-2008-792 про надання кредиту на суму 94 800 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом та терміном повернення кредиту в строки, визначені договором.

Відповідач ОСОБА_3 свої зобовязання щодо погашення кредитної заборгованості не виконав і станом на 24.04.2015 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 87 118, 07 доларів США.

Просило стягнути з відповідача на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 87 118, 07 доларів США та понесені судові витрати по справі.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Універсал Банк» про визнання п. 1.1.1 кредитного договору недійсним.

Свої вимоги мотивує тим, що згідно з кредитним договором на позичальника покладено обовязок погасити кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 12,45% річних (базова процентна ставка) в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором (п. 1.1 Кредитного договору).

Кредитним договором (п. 1.1.1) передбачено, що за користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 37,35% річних. Розмір підвищеної процентної ставки за користування кредитом понад встановлені цим договором терміни сплати щомісячних платежів застосовується до всієї простроченої суми основного боргу ОСОБА_4.

Вважає, що кредитним договором № 022-2008-792 від 03.04.2008 року (п. 1.1.1) покладений на нього обов"язок сплати процентів за порушення позивачем строків сплати чергового платежу, слід розцінювати як жорсткі обовязки, в той час, як виконання умов даного правочину ПАТ «Універсал Банк» обумовлене лише власним його розсудом. Це призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків йому на шкоду, як споживача. За таких обставин, оскаржувана частина правочину є несправедливою умовою кредитного договору, а тому просить суд визнати недійсним пункт 1.1.1 кредитного договору № 022-2008-792 від 03 квітня 2008 року, який укладено між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») та ОСОБА_3

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26.10.2017 року постановлено первісний позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 022-2008-792 від 03 квітня 2008 року в розмірі 87 118 (вісімдесят сім тисяч сто вісімнадцять) доларів США 07 центів.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» сплачений судовий збір в розмірі 3654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним п. 1.1.1 кредитного договору № 022-2008-792 від 03 квітня 2008 року відмовити за безпідставністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення та постановити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Зазначав, що банком не надано доказів про надання кредитних коштів та розрахунку заборгованості, не звернуто уваги на зміст меморіального ордеру, залишено поза увагою, що кредитний договір неукладений. При вирішенні зустрічного позову суд неправильно застосував норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши та оцінивши надані учасниками справи докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.04.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 022-2008-792. Згідно з умовами вказаного договору позивач видав відповідачу кредит в сумі 94 800 дол. США, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,45% річних, або зі сплатою підвищеної процентної ставки - 37,35% річних (за користування кредитом понад встановлений строк), зі строком повернення по 01.04.2038 року (п.п.1.1.,1.2. договору).

Підпунктом 5.2.5 кредитного договору передбачено, що у випадку настання будь-якої з обставин, вказаних нижче, та направлення Кредитором на адресу ОСОБА_4 повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим Договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення Кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 31 календарний день з дати відправлення Кредитором ОСОБА_4 повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. Зокрема, у переліку обставин для зміни терміну погашення кредиту, які сторони домовилися вважати істотним порушенням умов договору є прострочення сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом понад 2 місяців.

ПАТ «Універсал Банк» попередньо звертався до відповідача з вимогою від 14.10.2014 року (т.1 а.с. 22), яка була отримана останнім 29.10.2014 року (т.1 а.с.21), та просив негайно сплатити прострочену заборгованість, попереджав, що у випадку невиконання вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на 61 день з моменту отримання цієї вимоги. Відповідач вимоги банку не виконав.

Відповідно до графіка погашення кредиту позичальник зобовязаний сплачувати кожного місяця грошові кошти у розмірі, визначеному в графіку, остаточно погасити кредит у разі належного виконання своїх зобов»язань до 01.04.2038 року.

Пунктом 2.12 кредитного договору передбачена можливість збільшення банком процентної ставки за користування кредитними коштами. При цьому про зміну процентної ставки кредитор має повідомити позичальника письмово за 15 календарних днів до дати зміни процентної ставки та протягом 7 календарних днів з дати набрання чинності новим розміром процентної ставки. Письмова форма повідомлення передбачає направлення кредитором відповідного письмового повідомлення позичальнику поштою або шляхом розміщення відповідних повідомлень на дошках оголошень у приміщеннях установ кредитора або іншим шляхом.

Апеляційним судом встановлено, що з 15 липня 2008 року банк збільшив процентну ставку з 12.45 процентів до 13.75 процентів річних, ставка підвищених процентів у разі прострочення платежу збільшилася з 37.35% до 40.35% річних.

З наданого суду апеляційної інстанції письмового повідомлення ПАТ «Універсал Банк» та поштового повідомлення про вручення поштового відправлення, надісланого ОСОБА_3, вбачається, що збільшення процентної ставки відбулося в порядку, передбаченому пунктом 2.12 Кредитного договору. Зокрема, 30.06.2008 року ( за 15 днів до збільшення відсоткової ставки) Банк направив позичальнику повідомлення про збільшення відсоткової ставки (протягом семи днів до збільшення), а збільшивши її з 15.07.2008 року, надіслав про це повідомлення 20.07.2008 року ( т.2 а.с. 129, 133).

Суд першої інстанції на підставі розрахунку заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с. 13-15) встановив, що ОСОБА_3 свої зобов'язання перед банком не виконав, в зв'язку із чим його заборгованість станом на 24 квітня 2015 року складала 87 118,07 дол. США, з яких: прострочена заборгованість по кредиту 3 159,96 дол. США, сума дострокового стягнення кредиту 72 680,28 дол. США, відсотки 10 621,12 дол. США; підвищені відсотки 656,71 дол. США.

Правильність проведеного розрахунку підтверджується випискою за особовим рахунком позичальника, яка деталізує кожен платіж та є первинним банківським документом. Ця виписка була предметом дослідження суду першої інстанції, міститься в матеріалах цивільної справи, що спростовує доводи ОСОБА_3 про недоведеність банком заборгованості та відсутність первинних банківських документів (т.І, а.с.158-170).

Видача кредитних коштів позичальнику підтверджується наданою банком випискою по особовому рахунку боржника, згідно з якою відповідач не тільки отримав кошти, а й до 01.04.2014 року здійснював їх повернення, а також заявами на відкриття потчсного рахунку, заявою на видачу готівки, платіжними дорученнями (т.І а.с.175-182).

Доводи ОСОБА_3 про неточність у заповненні ордера не можуть слугувати підставою для відмови у позові, оскільки основна обставина, яка підлягає доказуванню, а саме, видача Банком кредитних коштів на виконання умов даного кредитного договору підтверджена зазначеними вище доказами.

На спростування аргументів відповідача про недоведеність розміру заборгованості, представником банку надано деталізований розрахунок заборгованості з зазначенням загальної суми залишку по кредиту, яким додатково підтверджено визначену банком заборгованість за кредитним договором ( т.2 а.с. 130-132)

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір є неукладеним, ґрунтуються на суб»єктивному, помилковому тлумаченні норм матеріального права та умов кредитного договору, тому не мають правового значення.

Щодо покликання ОСОБА_3 про відсутність у мотивувіальній частині рішення спростування кожного аргументу слід зазначити таке.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення , а за змістом- положенням статті 215 ЦПК України в редакції, чинній на час його постановлення.

Згідно з прпиписами статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статтей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливи, включаючи ціну договору, таке положення можебути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Ухвалюючи 26.10.2017 року рішення, Луцький міськрайонний суд виходив із того, що кредитний договір, укладений між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3, укладений з додержанням вимог законодавства, а тому підстави для визнання недійсним пункту 1.1.1 відсутні.

Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачеві необхідні відомості, що передувало укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, про що додатково зазначено у пункті 8.5 договору. У кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов правильного висновку про те, що викладена у 1.1.1 умова договору не суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначений висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 2 грудня 2015 року в справі № 6-1341цс15.

ОСОБА_3 безпідставно посилається на постанову Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-1099 св 13 від 24 квітня 2013 року, оскільки відповідно до ст. 360-7 ЦПК України в редакції, чинній на час постановлення оскарженого рішення, обов»язковими до застосування є правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України.

У постанові Верховного Суду України № 6-52цс13 викладено правовий висновок щодо порядку застосування положень статті 593 ЦК України , якими врегульовано порядок припинення застави, тому ця постанова не підлягає до застосування до спірних правовідносин.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційноїї скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 375, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2017 року в даній справі залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий :

Судді: