КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3504/2018 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Задорожній О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 31 липня 2018 року у складі судді Писанця В.А. у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві про відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок допущеною бездіяльності управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Воробйовим О.В., яка полягала у неповерненні йому майна у виконавчому провадженні №46234623 і невиконанні ухвали суду понад рік.

Посилався на те, що факт завдання йому моральних страждань не підлягає доказуванню, так як встановлений ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року у справі №753/15024/16-ц за скаргою позивача на дії (бездіяльність) начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Воробйова О.В., начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бондара В.А. щодо невиконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2015 року у справі №753/4731/15-ц в рамках виконавчого провадження №46234623 від 29 січня 2015 року.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 31 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що ухвалою апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2, а ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року, якою відмовлено в задоволенні скарги останнього на дії (бездіяльність) начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Воробйова О.В., начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бондара В.А. щодо невиконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2015 року у справі № 753/4731/15-ц, якою частково задоволено скаргу ОСОБА_2 та визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві Шевченка М.Р. при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження від 29 січня 2015 року та постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 13 лютого 2015 року у виконавчому провадженні №46234623, а постанову про відкриття виконавчого провадження від 29 січня 2015 року та постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 13 лютого 2015 року у вказаному виконавчому провадженні скасовано, в решті вимоги скарги залишено без розгляду.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилався на те, що внаслідок неповернення майна у виконавчому провадженні №46234623 і невиконанні ухвали суду від 17 квітня 2015 року у справі №753/4731/15-ц понад рік йому завдано моральних страждань, що на його думку в силу положень ч.3 ст.61 ЦПК України (в редакції чинній на момент подання позову) не підлягає доказуванню, адже, встановлено ухвалою апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року у справі №753/15024/16-ц, а відтак вказує, що йому спричинено моральну шкоду.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст.1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов'язань.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідно до ст.1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст.1173 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, з огляду на положення ст.1173 ЦК України, що передбачають відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, суд вважав, що наданою позивачем копією ухвали апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року, якою скасовано ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії (бездіяльність) начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Воробйова О.В. щодо невиконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2015 року у справі № 753/4731/15-ц та посилань позивача щодо того, що факт завдання йому моральної шкоди встановлений означеним рішенням суду та в силу положень ч.3 ст.61 ЦПК України (в редакції чинній на момент подання позову) не підлягає доказуванню не можуть бути прийняті судом, як складовий елемент обґрунтування позовних вимог, адже, не може слугувати підтвердженням факту наявності причинного зв'язку між шкодою у визначеному ним розмірі і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, а встановлює лише обставини, при яких було таку шкоду заподіяно.

Саме з цих підстав суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні його позову.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_2 відповідачами у справі було зазначено головне територіальне управління юстиції у місті Києві та Головне управління Державної казначей, проте не було притягнуто в якості відповідача Державну казначейську службу України, з рахунку якої позивач просив стягнути кошти за завдану моральну шкоду.

Відповідно до ч.3 п.4 ст.376 ЦПК України якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі, то порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Колегія суддів з врахуванням всіх обставин справи та наявних доказів в матеріалах справи вважає за необхідне відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову за наведених підстав.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 31 липня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: