Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 183/5765/16-ц

провадження № 61-44 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма

ім. Горького»

треті особи: ОСОБА_2, Управління Держгеокадастру у Новомосковському районі Дніпропетровської області

представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Горького» (далі - ТОВ «Агрофірма

ім. Горького»), треті особи: ОСОБА_2, Управління Держгеокадастру у Новомосковському районі Дніпропетровської області, у якому з урахуванням заяви про зміну підстав та предмету позову, просив визнати нікчемним договір оренди земельної ділянки, укладений між ТОВ «Агрофірма ім. Горького» та

ОСОБА_4, площею 3,6600 га, розташованої на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, що належала померлій ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 13 серпня 1999 року, скасувати державну реєстрацію договору оренди землі, проведену Новомосковським районним відділом Дніпропетровської регіональної філії Центру державного земельного кадастру 13 листопада 2009 року.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі дублікату заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області 12 січня 1993 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1, виданого секретарем виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області 24 квітня 2009 року, спадкоємцями зазначеного у заповіті майна

ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є він та ОСОБА_2 в рівних частках.

19 вересня 2016 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Крутько Л. П. на ім'я спадкоємців видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, по 1/2 частині кожному земельної ділянки площею 3,6600 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

В подальшому йому стало відомо, що у 2009 році між ТОВ «Агрофірма ім. Горького» та ОСОБА_4 було укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки.

Вважає, що ОСОБА_4 не могла підписувати зазначений договір у 2009 році, оскільки вона померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У жовтні 2016 року він звернувся до директора ТОВ «Агрофірма ім. Горького» із заявою, у якій просив не обробляти зазначену земельну ділянку у зв'язку з відсутністю договору оренди, проте відповіді не отримав.

Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 11 травня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між

ТОВ «Агрофірма ім. Горького» та ОСОБА_4, площею 3, 6600 га кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання договору оренди земельної ділянки ОСОБА_4 з ТОВ «Агрофірма ім. Горького», а тому наявні підстави для визнання його недійсним.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада

2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Агрофірма ім. Горького» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що оспорюваний договір було укладено між відповідачем та спадкодавцем ОСОБА_4 11 березня 2008 року, тобто за життя останньої, державна реєстрація договору оренди земельної ділянки була здійснена після її смерті, що не заборонена законом. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до від померлої до другої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Разом з тим ані позивач, ані третя особа не зверталися, як нові власники земельної ділянки до відповідача з вимогою про переоформлення договору, виплату орендної плати тощо, при цьому інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивач не надав.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, без призначення почеркознавчої експертизи, дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_4 за життя укладала з відповідачем договір оренди земельної ділянки.

Про відсутність волевиявлення ОСОБА_4 на підписання оспорюваного договору свідчить і акт про втрату цього договору, який складений посадовими особами товариства з метою приховати факт не підписання спадкодавцем зазначеного договору.

Апеляційний суд не надав оцінки довідці Миколаївської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, у якій зазначено, що

5 травня 2001 року між ОСОБА_4 та відповідачем було укладено договір оренди спірної земельної ділянки строком на 10 років, що виключає необхідність укладання між сторонами оспорюваного договору оренди тієї ж земельної ділянки у 2008 році, тобто до закінчення строку дії попереднього договору.

Під час ознайомлення з матеріалами справи представником відповідача було виявлено відсутність у матеріалах справи зазначеної довідки, проте у журналі судового засідання апеляційного суду від 22 листопада 2017 року зазначено, що представник позивача надав її суду для огляду.

Посилання апеляційного суду на те, що спадкоємці орендодавця не звертались до орендаря з заявою про переоформлення оспорюваного договору є помилковим, оскільки у 2008 році договір не укладався у зв'язку з тим, що був чинним договір оренди земельної ділянки від 4 травня 2001 року, термін дії якого закінчився у 2011 році.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у редакції Закону України № 2147-VIIIвід 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі, і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 цього Закону).

Судами установлено, що на підставі Державного акта на право приватної власності від 13 серпня 1999 року ОСОБА_4 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року) належала земельна ділянка площею 3,6600 (рілля 3,6600 га), кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

19 вересня 2016 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Крутько Л. П. на ім'я позивача ОСОБА_1 та третьої особи - ОСОБА_2 видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідно до яких вони успадкували після смерті ОСОБА_4 по Ѕ частині вищезазначеної земельної ділянки.

З повідомлення управління Держгеокадастру у Новомосковському районі Дніпропетровської області від 4 листопада 2016 року убачається, що належна ОСОБА_4 земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 перебуває в оренді згідно з договором оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Агрофірма ім. Горького». Договір оренди зареєстровано за №77 13 листопада 2009 року. Строк дії договору - 10 років.

3 жовтня 2016 року позивач звернувся до директора ТОВ «Агрофірма

ім. Горького» ОСОБА_6 з письмовою заявою, у якій просив не обробляти зазначену земельну ділянку у зв'язку з відсутністю укладеної на неї договору оренди.

16 жовтня 2016 року відповідач на адресу позивача направив відповідь, у якій зазначив, що договір оренди земельної ділянки між відповідачем та спадкодавцем укладено 11 березня 2008 року на підставі якого представником позивача у 2008-2009 роках отримано орендну плату.

Відповідно до акта від 2 листопада 2016 року, складеного комісією з представників товариства, під час проведення перевірки наявності договорів оренди земельних ділянок пайовиків господарства виявлена нестача, зокрема і договору оренди, укладеного з ОСОБА_4

На підтвердження укладання договору оренди земельної ділянки між спадкодавцем ОСОБА_4 та ТОВ «Агрофірма ім. Горького» відповідач надав копії: договору оренди земельної ділянки від 11 березня 2008 року, протоколу про погодження порядку, умов та строків сплати орендної плати, акт приймання передачі земельної ділянки від 11 березня 2008 року, які містять вказівку на підписання зазначених документів від імені орендодавця ОСОБА_4, а також акт від 2 листопада 2016 року про нестачу договорів оренди, серед яких виявлено і відсутність договору, укладеного з ОСОБА_4

В позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_4 не могла підписати договір оренди землі у 2009 року, оскільки померла у

2008 році, у зв'язку з чим просив визнати нікчемним оспорюваний договір та скасувати його державну реєстрацію, посилаючись на положення статей 203, 215, 792 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України),.

За змістом частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Таким чином вільне волевиявлення особи є обов'язковою умовою дійсності правочину. Наявність підпису на договорі підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення, якщо не встановлено, що особа вчинила підпис поза її волею.

Оспорюваний договір оренди земельної ділянки, акт прийому-передачі земельної ділянки та протокол про погодження умов та строків орендної плати датовано 11 березня 2008 року, тобто за життя ОСОБА_4 Державна реєстрація оспорюваного договору проведена 13 листопада 2009 року.

Наведене спростовує доводи позивача про те, що ОСОБА_4 не могла засвідчити своїм підписом своє волевиявлення на укладання договору оренди.

Відповідно до пункту 4 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 57 ЦПК Українидоказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої статті 143 (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Обов'язок доказування невідповідності підпису ОСОБА_4 на оспорюваному договорі процесуальний закон покладає на позивача, а тому саме він зобов'язаний це доводити, зокрема у спосіб проведення у справі судово-почеркознавчої експертизи, проте він таких клопотань не заявляв.

Відповідно до пункту 2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету України від 25 грудня 1998 року № 2073

(Порядок), який був чинним на час проведення державної реєстрації оспорюваного договору, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок.

Згідно пункту 5 зазначеного Порядку для державної реєстрації договорів оренди юридична або фізична особа (заявник) подає до відповідного державного органу земельних ресурсів: заяву про державну реєстрацію договору оренди; договір оренди; план (схему) земельної ділянки, яка надається в оренду; копію державного акта на право власності на землю, що перебуває у власності фізичних або юридичних осіб.

Наявність державної реєстрації оспорюваного договору оренди земельної ділянки свідчить про дотримання сторонами оспорюваного договору його письмової форми.

Посилання в касаційній скарзі на не надання апеляційним судом оцінки довідки Миколаївської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, наданої представником позивача у судовому засіданні 22 листопада 2017 року, у якій зазначено, що 5 травня 2001 року між ОСОБА_4 та відповідачем було укладено договір оренди спірної земельної ділянки строком на 10 років є непереконливими, оскільки відповідно до вимог статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом) суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, і може досліджувати лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідження яких було неправомірно відмовлено, чи їх неподання було зумовлено поважними причинами. Поважних причини не надання до суду першої інстанції довідки Миколаївської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області позивач не надав. Зазначена довідка наявна в матеріалах справи, що спростовує доводи касаційної скарги про її відсутність.

Відповідно до вимог статті 212 ЦПК України, в редакції 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, з дотриманням норм матеріального права та правильного застосування норм процесуального права, дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 через їх недоведеність.

З журналу судового засідання убачається, що 22 листопада 2017 року, на якому були присутні представники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проголошено вступну та резолютивну частини оскаржуваного рішення, копію яких їм було видано у день судового засідання - 22 листопада 2017 року. Повний текст рішення на адреси учасників справи направлено після його виготовлення, а відтак процесуальні права позивача на оскарження судового рішення не були порушені.

За положеннями частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції

залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик