11.12.2018 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 533/1410/18
Провадження № 6/533/34/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України»

11 грудня 2018 року Козельщинський районний суд Полтавської області

в складі: головуючого судді - Оксенюк М.М.,

секретаря судового засідання Шуліки Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Козельщина подання старшого державного виконавця Козельщинського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області ОСОБА_1 про обмеження права виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИВ:

Старший державний виконавець Козельщинського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області ОСОБА_1 звернулася до суду із поданням щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, посилаючись на те, що на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження № 54441849 з примусового виконання виконавчого листа № 537/52651/13-к, який виданий 12.12.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальної та моральної шкоди в розмірі 6392,00 грн.

На обґрунтування подання державним виконавцем зазначено, що 07.08.2017 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття провадження, якою боржника ОСОБА_2 зобовязано подати декларацію про доходи та майно,а також попереджено останнього про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Станом на день звернення із поданням боржником рішення суду не виконано, декларацію про доходи та майно не подано, будь яких дій спрямованих на виконання рішення суду не здійснено.

Також, в поданні зазначено, що боржник ухиляється від виконання рішення, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів, що свідчить про необхідність вжиття відносно нього заходів примусового виконання.

В судовому засіданні державний виконавець не зявилася, але направила заяву про розгляд подання без її участі, подання підтримує.

Згідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, в звязку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до ст. 33 Конституції України вбачається, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно до ст. 2 Протоколу № 4 до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» вбачається, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 12 «Міжнародного пакту про громадянські та політичні права» вбачається, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачений порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України тощо, встановлено, що громадянинові України, може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні зобовязання, боржник ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобовязань.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Ч.1 ст. 441 ЦПК України визначено, що тичасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов'язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.

Крім того, слід зазначити що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду, зобов'язань, тобто наявність лише самого зобов'язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Окрім того, факт ухилення має підтверджуватись сукупністю доказів, які державний виконавець повинен зазначити у поданні.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, викладених у Листі від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

З поданого до суду державним виконавцем подання та матеріалів доданих до нього встановлено, що на виконанні у Козельщинському районному ВДВС ГТУЮ у Полтавській області, знаходиться виконавче провадження № 54441849 з примусового виконання виконавчого листа № 537/52651/13-к, який виданий 12.12.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальної та моральної шкоди в розмірі 6392,00 грн.

07.08.2017 року державним виконавцем було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження.

Далі, судом встановлено, що в рамках виконавчого провадження державним виконавцем було вчинено ряд виконавчих дій щодо зясування майнового стану.

Державним виконавцем встановлено про відсутність у боржника майна та доходів.

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Хлюстов проти Росії» від 11 липня 2013 року вбачається, що суд визнав порушення п.п. 2 та 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції по захисту прав людини та основоположних свобод, в зв'язку з необґрунтованим втручанням в право заявника на виїзд з країни. Оскільки в якості обґрунтування обмеження права заявника на виїзд з країни, служба судових виконань посилалась на несплату заборгованості по судовому рішенню добровільно, не зазначивши ніяких інших причин для застосування даної міри, не пояснивши, як обмеження на виїзд може допомогти меті стягнення заборгованості. З врахуванням викладеного Європейський суд дійшов висновку, що національна влада не виконала своїх обов'язків по забезпеченню того, що будь-яке втручання в право особи на виїзд з країни, виправдано і співмірно на протязі всього терміну його дії у відповідних обставинах справи.

Отже, розглянувши матеріали подання державного виконавця, суд прийшов до висновку, що подання державного виконавця не підлягає задоволенню, оскільки державним виконавцем не наведено жодних доводів, що боржник дійсно ухиляється від виконання зобов'язань покладених виконавчим листом та має наміри залишити територію України.

Також, суд звертає увагу на те, що державним виконавцем не надано до суду підтверджуючи докази, що боржнику відомо про відкрите виконавче провадження щодо стягнення боргу.

На підставі викладеного і керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 2 Протоколу № 4 до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», ст. 12 «Міжнародного пакту про громадянські та політичні права», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» ст. 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 247, 259-261, 441 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні поданнястаршого державного виконавця Козельщинського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області ОСОБА_1 про обмеження права виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Козельщинський районний суд.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала надрукована суддею і є оригіналом.

Суддя