Справа № 629/4298/17
Номер провадження 2/629/225/18
02.04.2018 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Ткаченко О.А., за участю секретаря Торенко Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та збитків відповідно до кредитного договору №50002938 від 05.03.2012 року, -
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, пояснив, що рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16.10.2014 року, яке набрало законної сили встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 зобовязання за кредитним договором №50002938 від 05.03.2012 року в повному обсязі не виконані, стягнуто з неї заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період до 25.04.2014 року. З того часу минуло вже майже три роки, однак заборгованість відповідачем так і не була сплачена, кредитні кошти не повернуті. В звязку з чим позивач змушений звертатися до суду з позовом, в якому прохає стягнути з ОСОБА_1 відсотки з користування кредитом у період, що не розглядався при розгляді справи у першій інстанції. Зауважив, що заборгованість за кредитом є встановленою, тому позивач прохає стягнути заборгованість по відсоткам за новий період користування кредитом та 3% річних за першим рішенням. Крім того, пояснив, що дійсно позивачем не надано до суду жодного розрахунку заборгованості, оскільки сума заборгованості по кредиту встановлена судовим рішенням, обставини встановлені даним рішенням доказуванню не підлягають, тому жодного бухгалтерського документу позивачем до позовної заяви надано не було.
Представники відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення, пояснили, що позивачем не доведена наявність заборгованості відповідача перед позивачем, в звязку з ненаданням позивачем первинної бухгалтерської документації. На підтвердження факту нібито наявності у позичальника заборгованості за кредитним договором представником позивача було долучено до матеріалів справи виключно рахунків-фактури, проте у відповідності до вимог Закону України «Про державну статистику» рахунки-фактури є такими документами, що не відображають проведення будь-якої господарської операції, а підтверджують лише факт ймовірного нарахування якогось боргу. Єдиним документом про наявність або відсутність у позичальника боргу за кредитним договором є первинна бухгалтерська документація у відповідності до вимог ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Крім того, ТОВ «Порше Мобіліті» скористалося правом на дострокове стягнення з позичальника кредитної заборгованості та звернулося з позовом до Лозівського міськрайонного суду Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, а також 17.08.2012 року позивачем на адресу відповідача була направлена вимога про дострокове стягнення кредитної заборгованості. Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, тобто це 3% річних та інфляційні витрати, проте ніяким чином не донараховані відсотки. Тому з моменту направлення вимоги про дострокове стягнення кредитної заборгованості та винесені рішень судом про стягнення заборгованості кредитор втратив право на нарахування будь-яких сум за кредитним договором. Аналогічна позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 14.02.2018 року по справі №564/2199/15ц. При цьому зауважила, що в даному випадку позивачем заявлені саме вимоги про стягнення донарахованих відсотків, тому вказані вимоги з огляду на вимоги ст.625 ЦК України є незаконними та задоволенню не підлягають. Крім того, представник позивача прохала застосувати строків позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16.10.2014 року було стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в повному обсязі та з тих пір жодного платежу позичальником взагалі не було здійснено, таким чином в даному випадку строк позовної давності є таким, що минув у квітні 2017 року, а позов ТОВ «Порше Мобіліті» предявлено у вересні 2017 року, тобто з пропуском строків позовної давності. На підставі вказаних обставин, представник відповідача прохав відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Мобіліті». Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то представник відповідача пояснив, що відповідно до ст.137 ЦПК України під витратами на професійну правничу допомогу розуміють виключно правничу допомогу адвоката або витрати адвоката, понесені в звязку з супроводом справи, в даному випадку в матеріалах справи відсутній погодинний розрахунок витрат, проведений ТОВ «Юридична фірма Вернер» на супровід даної справи. Крім того матеріали справи взагалі не містять жодного доказу, що будь-яка особа з ТОВ «Юридична фірма Вернер» є адвокатом, а тому витрати на правову допомогу задоволенню не підлягають.
Суд вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.
Статтями 1,2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст.15,16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.
06.03.2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладено та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 договір застави транспортного засобу №50002938, за умовами якого з метою забезпечення виконання вимог ТОВ «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 за кредитним договором №50002938 від 05.03.2012 року, ОСОБА_1 передає у заставу марки VW, модель Passat В7, 2011 року виробництва, кузов №WVWZZZ3CZCP023718, заставною вартістю 348499,15 грн.(а.с.21-25).
Відповідно до вимог частини другої ст.1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.
В звязку з тим, що відповідач неналежно виконувала умови кредитного договору, позивач 17.08.2012 року надіслав ОСОБА_1 вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором вих.№50002938 з вимогою повернути суму кредиту та заборгованості відповідно до умов договору, що становить на дату направлення вимоги 213511 грн., (а.с.26,27), проте вимоги щодо сплати боргу протягом 30 календарних днів задоволені не були. Тому позивач був вимушений скористатись своїм правом відповідно до умов кредитного договору і чинного законодавства та почати процедуру звернення стягнення на предмет застави у примусовому порядку, а також процес повернення заборгованості за кредитним договором відповідачем.
15.11.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 було вчинено виконавчий напис щодо звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення вимог позивача за договором у розмірі 233927,62 грн., в тому числі штрафні санкції за вимоги щодо сплати в розмірі 1947,73 грн (а.с.100).
Реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса є одним із позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження (п. 5 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»).
Як зазначив представник позивача у позові на підставі вищевказаного виконавчого напису 23.11.2012 року було відкрито виконавче провадження щодо примусового звернення стягнення на предмет застави. За результатами виконавчого провадження та реалізації предмета застави, з урахуванням витрат на вчинення виконавчих дій та сплати виконавчого збору, з позивача в рахунок часткового погашення заборгованості відповідача було перераховано 147563,32 грн. Проте, вказаних грошових коштів станом на 15.04.2013 року було недостатньо для погашення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі.
25 квітня 2014 року ТОВ «Порше Мобіліті» звернулося до Лозівського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та збитків відповідно до кредитного договору №50002938 від 05.03.2012 року.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16.10.2015 року, в якому виправлені описки та арифметичні помилки ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27.10.2014 року у справі №629/1973/14-ц позовні вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_1 основну суму заборгованості за кредитним договором №50002938 від 05.03.2012 року у розмірі 264131,75 грн. та судові витрати у розмірі 2754,72 грн. Рішення набрало законної сили.(а.с.46-48,49).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1,2 ст.8 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на свій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З моменту ухвалення вищевказаного рішення, яким вирішено спір сторін щодо боргових зобовязань відповідача, правовідносини сторін перейшли в іншу площину, площину виконання судового рішення. Ці правовідносини врегульовані спеціальним законом - Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно положень абзацу 2 пункту 17 Постанови Пленуму ВССУ №5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, і не надає права на нарахування і отримання відсотків за кредитним договором.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.02.2018 року у справі №564/2199/15-ц.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по відсотках за період з 26.04.2014 року по 29.09.2017 року в сумі 449639,14 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних за прострочення грошових зобовязань, то суд вважає, що дана вимога підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16.10.2014 року заборгованість за кредитним договором становить 264131,75 грн. Станом на час звернення позивача до суду вказане рішення відповідачем не виконане, заборгованість не погашена.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою ст.509,526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.1,2 ст.598 ЦК України).

Правила припинення зобовязання сформульовані в главі 50 «Припинення зобовязання» розділу І «Зобовязальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України), переданням відступного (ст.600 ЦК України), зарахуванням (ст.601 ЦК України), за домовленістю сторін (ст.604 ЦК України), прощенням боргу (ст.605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст.606 ЦК України), неможливістю виконання (ст.607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (ст.608 та 609 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми глави 50 «Припинення зобовязання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються ст.267 ЦК України.

Згідно з приписами ст.267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи.

У зобовязальних відносинах (ст.509 ЦК України) субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку.

Однак за змістом ст.267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (ч.3 ст.267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (ч.5 ст.267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобовязання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (ч.1 ст.267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання не визнає. Виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (ч.2 ст.598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобовязання не припиняється.

Суд враховує клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності та вважає за необхідне стягнути з відповідача 3% річних за кредитним договором №50002938 від 05.03.2012 року за останні три роки, що передують подачі позову до суду, тобто з 11.11.2014 року по 10.11.2017 року у розмірі 23771,86 грн, виходячи з розрахунку: 264131,75 грн (сума заборгованості) х 3%/365 (кількість днів у році) х 1095 (кількість днів прострочення).

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати повязані з правничої допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Матеріали справи містять ксерокопії: договору про надання юридичних послуг №24/2010 від 15.10.2010 року, укладений між ТОВ «Юридична фірма Вернер і Партнери» та ТОВ «Порше Мобіліті», додаткові угоди №8 та №224 до договору про надання юридичних послуг №24/2010 від 10.08.2015 року, заявки на надання юридичних послуг №835 до додаткової угоди №229 від 07.10.2016 року, яка в матеріалах справи відсутня, рахунок-фактура №819 від 06.10.2017 року, акт надання послуг №819 від 06.10.2017 року та платіжне доручення №2686 від 18.10.2017 року на суму 6000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак, позивачем в розумінні ст.76-81 ЦПК України не надано документального підтвердження витрат на правову допомогу поза межами судового засідання так і про компенсацію таких витрат за участь представників позивача у судових засіданнях, з наданням розрахунку таких витрат, а тому, враховуючи, що документально стороною не доведено та не підтверджено, що позивачем понесено витрати у сумі 6000 грн. на правову допомогу, то у суду відсутні підстави для стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

У відповідності зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» задоволені частково у розмірі 23771,86 грн, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 356,50 грн.

Керуючись ст.12,13,76,78,81,82,95,141,263-268 ЦПК України, ст.509, 526,625 ЦК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та збитків відповідно до кредитного договору №50002938 від 05.03.2012 року, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» 3% річних за кредитним договором №50002938 від 05.03.2012 року в розмірі 23771 (двадцять три тисячі сімсот сімдесят одну) гривню 86 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на корить Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» судовий збір в розмірі 356 (триста пятдесят шість) гривень 50 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення буде виготовлений 07.04.2018 року

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» місцезнаходження: 02152, м.Київ, проспект Павла Тичини,1В, офіс «В», , п/р №6000 в ПАТ «Креді ОСОБА_7», МФО 300379.

Відповідач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м.Лозова, Харківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суддя О.А.Ткаченко