Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 642/461/17

провадження № 61-2789св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальний заклад охорони здоров`я «Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2017 року у складі головуючого-судді Пашнєва В. Г. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружиліної О. А.

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до комунального закладу охорони здоров`я «Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3» (далі - КЗОЗ «Харківський міський ПНД № 3») про поновлення на роботі, стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що вона у період з 07 листопада 2008 року по 30 грудня 2016 року працювала на посаді заступника головного лікаря з медичної частини КЗОЗ «Харківський міський ПНД № 3». 30 грудня 2016 року її було звільнено з роботи, у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, по пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач вважала, що її було звільнено незаконно, оскільки ознайомлено частково з наказом про звільнення та не видано його копії. Крім того, позивач зазначала про те, що вона має переважне право на залишенні на роботі порівняно з іншими працівниками, які залишились працювати, оскільки вона має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, а також має на утриманні неповнолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яку виховує одна.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила: поновити її на роботі на посаді заступника головного лікаря з медичної частини КЗОЗ «Харківський міський ПНД № 3», стягнути з відповідача недоплачену суму розрахунку при звільненні в сумі 11 163 грн 03 коп. та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 36 774 грн 52 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не мотивували підстави з яких вони визнали позовні вимоги необґрунтованими та не надали належної оцінки доказам, а саме, які наявні докази про те, що позивачу було запропоновано інше місце роботи, а також судами не враховано, що вона мала переважне право порівняно з іншими працівниками на залишенні на роботі, оскільки позивач має вищу кваліфікаційну категорію, а також те, що вона має на утриманні неповнолітню дочку, яку виховує одна. Також заявником зазначено про те, що при звільненні з нею не було проведено повного розрахунку.

У лютому 2018 року КЗОЗ «Харківський міський ПНД № 3» подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України у редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень, щодо законності та обґрунтованості.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_4 у період з 07листопада 2008 року по 30 грудня 2016 року працювала на посаді заступника головного лікаря з медичної частини КЗОЗ «Харківський міський ПНД № 3».

Наказом департаменту охорони здоров'я Харківської міської ради від 26 жовтня 2016 р. № 503 «Про оптимізацію структури комунального закладу охорони здоров'я «Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3», зокрема, наказано скоротити 1,0 посаду заступника головного лікаря з медичної частини.

На виконання вищевказаного наказу, КЗОЗ «Харківський міський ПНД № 3» було видано наказ від 28 жовтня 2016 року № 83-к «Про оптимізацію структури КЗОЗ «Харківський міський ПНД № З», згідно з яким, зокрема, скорочено 1,0 посаду заступника головного лікаря з медичної частини, запропонувати працівникам, які вивільняються працевлаштування на посади, які відповідають їх професійній кваліфікації та довести до відома працівників, які вивільняються вказаний наказ.

ОСОБА_4 була ознайомлена з указаним наказом, що підтверджується її підписом (а. с. 60).

30 вересня 2016 року адміністрація КЗОЗ «Харківський міський ПНД № 3» звернулась до голови профспілки КЗОЗ «Харківський міський ПНД № 3» з поданням в якому просила розглянути та погодити питання щодо оптимізації структури КЗОЗ «Харківський міський ПНД № 3», а також з метою дотримання законодавства про працю, зокрема статті 43 КЗпП України, просила надати попередню згоду виборного органу первинної профспілкової організації на проведення змін у штатному розписі.

29 листопада 2016 року заступнику головного лікаря з медичної частини КЗОЗ «Харківський міський ПНД № 3» ОСОБА_4 було запропоновано переведення на іншу посаду, а саме, на посаду лікаря-психіатра дільничного та розяснено, що у разі відмови від переведення трудовий договір буде розірвано за пунктом статті 40 КЗпП України з виплатою відповідно до статті 44 КЗпП України вихідної допомоги.

Протоколом засідання профспілкового комітету від 08 грудня 2016 року № 21 установлено, що ОСОБА_4 була повідомлена про погодження питання з адміністрацією КЗОЗ «Харківський міський ПНД № 3» щодо скорочення посади заступника головного лікаря, яку вона займала, на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв'язку з вирішенням питання щодо оптимізації структури КЗОЗ «Харківський міський ПНД № 3». З вказаного протоколу також вбачається, що згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмовою заявою про таке переведення. Однак, про свої наміри щодо подальшої професійної діяльності ОСОБА_4 повідомила, що вона не визначилась.

Наказом від 30 грудня 2016 року № 98-к ОСОБА_4 було звільнено з посади заступника головного лікаря з медичної частини на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (скорочення штату), а саме: 1,0 посади заступника головного лікаря медичної частини, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку, виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 08 жовтня 2016 року до 30 грудня 2016 року - за 8 календарних днів.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частинами першою та третьою статті 49-2 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до статті 43 КЗпП України звільнення працівників, зокрема з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, необхідно також отримати згоду відповідного профспілкового органу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що відповідачем при звільненні ОСОБА_4 було дотримано вимоги трудового законодавства, оскільки в КЗОЗ «Харківський міський ПНД № 3» мало місце скорочення штату, внаслідок чого посада, яку займала позивач була скорочена, у зв'язку з чим позивача було повідомлено про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та було запропоновано вакантну посаду лікаря-психіатра дільничного від якої вона відмовилась.

Доводи заявника у касаційній скарзі на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач пропонував позивачу посаду лікаря-психіатра спростовується доказами, які наявні в матеріалах справи, а саме, попередженням від 29 листопада 2016 року, з якого вбачається, що ОСОБА_4 відповідно до статті 49-2 КЗпП України пропонувалась інша робота, а саме посада лікаря-психіатра, протоколами засідання профспілки від 29 листопада 2016 року № 20 та від 08 грудня 2016 року № 21 на які була запрошена та була присутня ОСОБА_4, з яких вбачається, що ОСОБА_4 було відомо про те, що з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду, була вакантна лише посада лікаря-психіатра.

Крім того, доводи заявника в касаційній скарзі на те, що відповідно до статті 42 КЗпП України вона мала переважне право на залишенні на роботі, порівняно з іншими працівниками, які залишилися працювати на керівних посадах, є безпідставними, оскільки скорочено було лише посаду заступника головного лікаря з медичної частини, яку займала позивач.

Також судами враховано, що при проведенні звільнення, власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Отже, в цьому конкретному випадку КЗОЗ «Харківський міський ПНД № 3» не проводив перестановку (перегрупування) працівників і не переводив більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника, а тому суди попередніх інстанцій не обговорювали питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик