Номер провадження: 22-ц/785/7116/18
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Одеського міського центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з виплаченої допомоги по безробіттю, за апеляційною скаргою Одеського міського центру зайнятості на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 липня 2018 року (суддя Васильків О.В.),

встановив:

У вересні 2017 року Одеський міський центр зайнятості звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши який, просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість з виплаченої допомоги по безробіттю у розмірі 5003,64 грн.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі поданої ОСОБА_2 заяви про надання статусу безробітного від 03.03.2010 року Одеським міським центром зайнятості було надано статус безробітної, та з 11.04.2011 року знято з обліку в зв'язку з невідвідуванням центру зайнятості протягом 30 і більше календарних днів без поважних причин після закінчення встановленого строку відвідування.

За період з 03.03.2010 року по 26.02.2011 року відповідачу було виплачено 5003,64 грн. допомоги по безробіттю.

02.06.2017 року було виявлено факт подання відповідачем недостовірних даних, а саме під час отримання допомоги відповідач не повідомила центр зайнятості про отримання пенсії по інвалідності 2 групи з 18.08.2009 року, в зв'язку з чим ОСОБА_2 неправомірно отримувала допомогу по безробіттю.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 липня 2018 рокув задоволенні позовних вимог Одеського міського центру зайнятості було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, врахував що зобов'язання Одеського міського центру зайнятості нарахувати та виплатити відповідачу ОСОБА_2 допомогу по безробіттю припинились в зв'язку з прийняттям наказу від 28.02.2011 року №НТ110228 щодо припинення виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_2 та наказу від 12.04.2011 року №НТ110412 зняття ОСОБА_2 з обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, та дійшов висновку про те, що заява відповідача про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню, оскільки строк позовної давності сплинув ще в 2014 році.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку Одеський міський центр зайнятості.

В скарзі Одеського міського центру зайнятостіз посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення, ухвалення нового, про задоволення позову у повному обсязі.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідач не погоджується з судовим рішенням, а саме, застосуванням судом позовної давності до вимог позивача про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відповідно до ст. 267 ЦК України.

Посилаючись на ст. 38 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», яким встановлено, що строк давності в разі стягнення штрафних санкцій, передбачених цим законом та Законом України «Про зайнятість населення», адміністративних штрафів, а також інших видів заборгованості перед Фондом не застосовується, вважає, що суд першої інстанції помилково застосував позовну давність.

Відзиву на вказану апеляційну скаргу позивачем подано не було.

Оскільки ціна позову у справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції 176 200 грн), дана цивільна справа відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, п. 1 ч. 3 ст. 274, ч. 1 ст. 369 ЦПК України підлягає розгляду апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою з'ясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказаним нормам закону судове рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання Одеського міського центру зайнятості нарахувати та виплатити відповідачу ОСОБА_2 допомогу по безробіттю припинились в зв'язку з прийняттям наказу від 28.02.2011 року №НТ110228 щодо припинення виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_2 та наказу від 12.04.2011 року №НТ110412 зняття ОСОБА_2 з обліку громадян, які шукають роботу, та дійшов висновку про те, що заява відповідача про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню, оскільки строк позовної давності сплинув ще в 2014 році.

Проте, погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, виходячи з наступних підстав.

Встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 03.03.2010 року ОСОБА_2 звернулась до Одеського міського центру зайнятості з заявою з проханням до вирішення питання її працевлаштування надати статус безробітного з виплатою допомоги по безробіттю, відповідно до Законів України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (а.с.8).

Наказом від 03.03.2010 року №НТ100303 ОСОБА_2 було надано статус безробітного, призначено допомогу по безробіттю та розпочато виплату допомоги по безробіттю (а.с.9).

Згідно з наказом від 28.02.2011 року №НТ110228 припинено ОСОБА_2 виплату допомоги по безробіттю у зв'язку з закінченням строку виплати відповідно до пп. «12» п. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» з 26.02.2011 року (а.с.10).

Наказом від 12.04.2011 року №НТ110412 знято ОСОБА_2 з обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у зв'язку з невідвідуванням безробітним центру зайнятості протягом 30 і більше календарних днів без поважних причин після закінчення встановленого строку відвідування відповідно до абзацу 4 пп. 2 п. 20 Порядку (а.с.11).

18.02.2016 року постановою Кабінету Міністрів України №136 було затверджено Порядок здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших кошті Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

06.07.2017 року Одеським міським центром зайнятості з Головного управління Пенсійного фонду України отримано інформацію за №8495/02 від 02.06.2017 року щодо отримувачів пенсії, в тому числі відповідача, а саме, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Центральному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Одесі та з 18.08.2009 року отримує пенсію по інвалідності, 2 група (а.с.13).

Таким чином, компетентним органом було виявлено факт подання відповідачем недостовірних даних, а саме під час отримання допомоги відповідач не повідомила центр зайнятості про отримання пенсії по інвалідності 2 групи з 18.08.2009 року, в зв'язку з чим ОСОБА_2 неправомірно отримувала допомогу по безробіттю. Також було встановлено, що у період з 03.03.2010 по 25.02.2011 року Одеським міським центром було виплачено відповідачу допомогу по безробіттю в розмірі 5003,64 грн.

11.07.2017 року Одеським міським центром зайнятості видано наказ №НТ170711 щодо повернення виплат ОСОБА_2 з 03.03.2010 року по 25.02.2011 року, сума боргу 5003,64 грн. (а.с.12).

Відповідачу за адресою реєстрації було направлено лист - претензію від 17.07.2017 року №1735/19/06, в якому зазначено вимоги щодо повернення безпідставно нарахованої та виплаченої допомоги по безробіттю, який був отриманий відповідачем 06.07.2017 року.

Проте, вимоги позивача відповідачем добровільно не виконано, суму боргу не повернено.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Враховуючи, що право перевіряти достовірність наданої безробітними інформації позивач набув лише після прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 18.02.2016 року №136, та дізнався про порушення ОСОБА_2 законодавства 06.07.2017 року з листа Головного управління Пенсійного фонду України 02.06.2017 року №8495/02, звернення до суду з позовом (25.09.2017 року) відбулось в межах строку позовної давності.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та помилково застосував позовну давність до спірних правовідносин.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Згідно статей 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки висновки районного суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 1, 3 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, про задоволення позову Одеського міського центру зайнятості.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є інвалідом II групи (а.с.13).

З огляду на наведене, судові витрати понесені Одеськім міським центром за подання апеляційної скарги в сумі 2526,00 грн. необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Одеського міського центру зайнятостізадовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 липня 2018 рокускасувати, ухвалити нову постанову.

Позов Одеського міського центру зайнятостізадовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь Одеського міського центру зайнятості заборгованість з виплаченої допомоги по безробіттю у сумі 5003 грн. 64 коп. на рахунок: код за , одержувач: Одеський міський центр зайнятості, банк: ГУДКСУ в Одеській області, м. Одеса, МФО 828011, р/р: 4828, призначення платежу: повернення допомоги по безробіттю.

Судові витрати, понесені Одеськім міським центром за подання апеляційної скарги в сумі 2526,00 грн., компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 10.12.2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець