Провадження № 2/200/161/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
«25» жовтня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська
в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.
за участю секретаря: Сокол І.С.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору недійсним,-
22 жовтня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання договору недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним.
На підставі викладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпропетровська № 298 від 26.10.2012 року, укладений між ОСОБА_1 та Дніпропетровською міською радою в особі директора фінансово-економічного департаменту ОСОБА_2
Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Циганкова В.О. від 23 жовтня 2014 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради про визнання договору недійсним, та призначено до розгляду по суті в судовому засіданні (а.с. 15).
21 листопада 2014 року прокурор м. Дніпропетровська подав заяву про вступ прокурора у справу з метою захисту інтересів держави (а.с. 17-18).
Ухвалою суду, винесеною в судовому засіданні 05.12.2014 року, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Фінансово-економічний департамент Дніпропетровської міської ради (а.с. 27-28).
Третя особа Фінансово-економічний департамент Дніпропетровської міської ради 22 січня 2015 року надала письмові пояснення, в яких зазначила, що збудована за адресою вул.. Щербини, 10Д будівля відноситься до обєкта спортивно-оздоровчого призначення і не підпадає під дію Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в частині сплати внеску. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. (а.с. 39-42).
Згідно автоматичному розподілу справ між суддями цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради про визнання договору недійсним передано до розгляду судді Женеску Е.В.
Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 10 липня 2015 року вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с. 86).
Прокурор 03.11.2015 року надав суду письмові заперечення на позовну заяву, аналогічні за змістом доводам, викладеним у запереченнях третьої особи (а.с. 101-102).
У звязку з набранням 15 грудня 2015 року чинності статтею 12 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ та відповідно до наказу Генерального прокурора України № 76ш від 23.09.2015 року прокуратура м. Дніпропетровська реорганізована, та створено Дніпропетровську місцеву прокуратуру № 2, то територіальної юрисдикції якої належать території Бабушкінського, Жовтневого районів м. Дніпропетровська та Солонянського району Дніпропетровської області (а.с. 109-115).
Крім того, рішенням Дніпропетровської міської ради № 28/8 від 18.05.2016 року затверджено Положення про департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпропетровської міської ради, згідно з яким Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпропетровської міської ради є правонаступником прав та обовязків фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради (а.с. 175-180).
Ухвалою суду від 18 червня 2018 року визначено здійснювати судовий розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору недійсним, за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, з призначенням судового засідання на 16 липня 2018 року. Встановлено строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відповідачу для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 206-207).
20 червня 2018 року позивач подав заяву про відвід судді Женеску Е.В.
Ухвалою суду від 22 червня 2018 року зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору недійсним до вирішення питання про відвід судді. (а.с. 218-219).
Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Татарчук Л.О. від 06 липня 2018 року заяву представника позивача про відвід головуючого судді Женеску Е.В. залишено без задоволення (а.с. 222-223).
Ухвалою суду від 10 липня 2018 року відновлено спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору недійсним.
Позивач та відповідач надали заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, які ухвалою суду від 27.07.2018 року залишені без задоволення.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Судом встановлено наступне.
26 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 (забудовник) та Дніпропетровською міською радою в особі директора фінансово-економічного департаменту ОСОБА_2 було укладено договір про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпропетровська № 298 (а.с. 10-12).
Відповідно до п.1.1 даного договору, предметом договору є здійснення оплати забудовником величини пайової участі на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпропетровська шляхом перерахування грошових коштів до спеціального фонду міського бюджету у звязку з будівництвом автомийки, з урахуванням рішення міської ради від 14.10.2009 № 30/51, за адресою вул. Щербини у районі будинку № 10.
Відповідно до п.2.1 договору, величина пайової участі становить 167004,8 грн.
Відповідно до п.3.2.1, 3.2.2 договору, забудовник зобовязаний здійснити будівництво обєкта відповідно до погодженої проектно-кошторисної документації з дотриманням будівельних норм і правил; перерахувати величину пайової участі у розвитку інфраструктури м. Дніпропетровська, яка визначена п.2.1 даного договору та відповідним розрахунком, до спеціального фонду міського бюджету на умовах, визначених цим договором.
Проектно-кошторисна документація це комплекс документів, що визначають місце будівництва (реконструкції) майбутнього об'єкта, його архітектурне, планувальне і конструктивне рішення, потребу в кадрах, будівельних матеріалах, машинах і обладнанні, коштах.
Разом з тим, в матеріалах справи наявна Передпроектна пропозиція, яка розглянута містобудівною радою 28.05.2010 року, за адресою вул. Щербини у м. Дніпропетровську,та згідно з якою проектується будівництво автомийки (а.с. 59-60).
Положеннями ст.627 ЦК України врегульовано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як зазначено у ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.
Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до п.2) ч.2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання правочину недійсним.
Частиною 3 ст.215 ЦК України передбачене, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Відповідно до ч.2,3 ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобовязаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття обєкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Вказаною нормою регламентовано порядок укладення та істотні умови договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Так, величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва обєкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.
У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва обєкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.
Встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати:
1) 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва обєкта - для нежитлових будівель та споруд;
2) 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва обєкта - для житлових будинків.
Органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва обєктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною пятою статті 30 цього Закону.
Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва обєкта, з техніко-економічними показниками.
У разі зміни замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму коштів, сплачених попереднім замовником відповідно до укладеного ним договору про пайову участь.
Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття обєкта будівництва в експлуатацію.
Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін.
Невідємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття обєкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.
Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення спірний договір відповідав вимогам чинного законодавства України.
Відповідно до ч.4 ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» До пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва, зокрема, 2) будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення.
Позивач вказує, що збудована споруда є обєктом спортивно-оздоровчого призначення, а отже, відсутній предмет договору.
Разом з тим, на думку суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які підтверджують, що на момент укладення договору відповідачу була надана документація щодо будівництва позивачем саме автомийки, а не обєкта спортивно-оздоровчого призначення, тому будь-які порушення прав позивача з боку відповідача відсутні. Навпаки, вбачаються порушення саме позивачем умов спірного договору, а саме п.3.2.1, згідно з яким забудовник зобовязаний здійснити будівництво обєкта відповідно до погодженої проектно-кошторисної документації з дотриманням будівельних норм і правил.
Згідно роз'яснень, які містяться в п.27 постанови Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
При цьому, у відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилався позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору недійсним відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Суддя Е.В. Женеску