Справа № 196/1250/17
№ провадження 2/196/38/2018
26 липня 2018 року смт. Царичанка
Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Зубій А.В.
секретаря Березко А.В.
ОСОБА_3
ОСОБА_4В
представника ОСОБА_1,ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_5
третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, треті особи: Регіональний сервісний центр МВС в Дніпропетровській області, Територіальний сервісний центр №1241 на правах відділу, приватний нотаріус Царичанського районного нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: Регіональний сервісний центр МВС в Дніпропетровській області, Територіальний сервісний центр №1241 на правах відділу, приватний нотаріус Царичанського районного нотаріального округу ОСОБА_6, про встановлення правочину удаваним та застосування до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі,-
23 жовтня 2017р. позивач подав заяву до нотаріуса ОСОБА_6 про скасування вказаної довіреності. На підтвердження припинення довіреності отримав Витяг про реєстрацію даного факту з Єдиного реєстру довіреностей (номер витягу 35043887 від 23.10.2017р.). Про вказаний факт припинення довіреності 24.10.2017р. позивач повідомив відповідача ОСОБА_4 та попросив повернути автомобіль.
Однак, всупереч волі позивача та його майновим інтересам, відповідач ОСОБА_4 24 жовтня 2017р., тобто одразу після повідомлення про скасування довіреності, уклав договір купівлі-продажу №1241/2017/677295 від 24.10.2017р., за яким автомобіль позивача було відчужено на користь другого повіреного - відповідачки ОСОБА_3 та зареєстровано за № НОМЕР_2. При цьому, третя особа - Регіональний сервісний центр МВС в Дніпропетровській області під час оформлення договору купівлі-продажу, не перевірила дійсність довіреності від 19.09.2017р.
Враховуючи, що на момент укладення договору купівлі-продажу у ОСОБА_4 вже не було повноважень, позивач вважає цей договір недійсним, посилаючись на ст.215 ЦК України. Крім того зазначає, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє у своїх інтересах або інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. У зв'язку з наведеним також просить застосувати наслідки недійсності правочину та, зокрема, поновити в Єдиному державному реєстрі МВС запис про власника на автомобіль FORD FUSION та відновити реєстраційний номер НОМЕР_1, за ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_3) та внести ці відомості в реєстр про поновлення власника автомобіля через Регіональний сервісний центр МВС в Дніпропетровській області.
2. В свою чергу, ОСОБА_4 подав зустрічний позов (уточнив в підготовчому провадженні) до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: Регіональний сервісний центр МВС в Дніпропетровській області, Територіальний сервісний центр №1241 на правах відділу, приватний нотаріус Царичанського районного нотаріального округу ОСОБА_6, в якому просить суд встановити, що 19.09.2017р. видача доручення ОСОБА_4 ОСОБА_1, а з його сторони видача доручення ОСОБА_4 є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили - договір міни; врегулювати відносини сторін правилами щодо правочину, який насправді вчинили.
Позивач свої зустрічні позовні вимоги обґрунтовує наступним.
23.12.2013р. він уклав кредитний договір CL 144958 з "УніверсалБанк" на придбання автомобіля Ford B-Max, в той же день здійснив перший внесок по договору, в подальшому здійснював регулярні платежі на виконання умов договору та отримав на своє ім'я автомобіль Ford B-Max, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_4. Враховуючи, що позивач в силу службових обов'язків часто використовував свій власний автомобіль, відповідачі за зустрічним позовом, які є батьками його колишньої дружини (на той момент вони були у шлюбі), запропонували йому обмінятись належними на праві власності автомобілями: автомобіль Ford B-Max, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_4 позивач передає відповідачам, а вони, в свою чергу, передають йому автомобіль НОМЕР_5. Такий обмін автомобілями був прийнятний для всіх. Фактичний обмін автомобіля відбувся в 2013р. В 2017р. у позивача погіршились відносини з дружиною - донькою відповідачів, і він вимушений був погодитись з їх пропозицією про видачу нотаріально засвідчених довіреностей на автомобілі. 19.09.2017р. приватний нотаріус ОСОБА_6 видала дві довіреності: одну від імені позивача на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_2 на право користування, експлуатацію та розпорядження від імені позивача автомобілем НОМЕР_6, а також довіреність від імені ОСОБА_1 на ім'я позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 та його матері - відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 на право користування, експлуатацію та розпорядження від імені ОСОБА_1 автомобілем НОМЕР_5.
В подальшому, 24.10.2017р. позивач у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем продав автомобіль НОМЕР_5 своїй матері ОСОБА_3 у встановленому законом порядку. Вважає, що він та відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично уклали договір міни, а видача доручень є удаваним правочином.
ІІ. 1.На первісний позов відповідачі відзив не надсилали.
На зустрічний позов відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надіслали відзив, в якому зазначили, що вказаний позов не підлягає задоволенню, оскільки обставини, викладені в ньому, суперечать одна одній, жодними доказами не підтверджуються , та в цілому позов необґрунтований.
2.Треті особи за первісним та зустрічним позовами - Регіональний сервісний центр МВС в Дніпропетровській області, Територіальний сервісний центр №1241 на правах відділу надіслали суду пояснення, в яких зазначили, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться відповідно до Порядку № 1388, затвердженого Постановою КМУ 07.09.1998 р. Даний порядок не містить приписів щодо обов'язку органу реєстрації транспортних засобів перевіряти чи скасовано довіреність чи ні. Крім того, електронною базою даних, що містить інформацію про довіреності, а також відомості про припинення їх дії, є Єдиний реєстр довіреностей. Однак, РСЦ МВС в Дніпропетровській області не має права прямого та безкоштовного доступу до вказаного Реєстру.
ІІІ. 1.В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник - адвокат ОСОБА_5 свої уточнені позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові.
Відповідачі за первісним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 та представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 заперечували проти позову, просили суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що ОСОБА_1 належним чином не повідомив про скасування довіреності, під час укладення договору купівлі-продажу автомобіля ні йому, ні його матері - відповідачу ОСОБА_3 не було відомо, що довіреність припинена, тим більше даний договір укладений в державному органі, а тому вважають свої дії правомірними.
2. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити зустрічний позов, вказуючи, що він разом з відповідачами за зустрічним позовом фактично обмінялись автомобілями ще в 2013р. і сторони дійсно уклали договір міни.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, їх представник- адвокат ОСОБА_5 зустрічні позовні вимоги не визнали, вказали, що зустрічний позов містить лише викладення сімейних обставин, обґрунтовується позов неналежними та суперечливими фактами, до позову жодних письмових чи інших доказів суду не надано, у зв'язку з чим просили суд відмовити у зустрічному позові повністю.
3. Третя особа - приватний нотаріус Царичанського районного нотаріального округу ОСОБА_6 суду вказала, що 23.10.2017р. о 15 год. 37 хв. нею було внесено відомості до Реєстру довіреностей на підставі заяви ОСОБА_1 про відміну довіреності серії НМТ № 124506 виданої відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Враховуючи, що оспорюваний договір по первісному позову укладений на підставі довіреності, яка вже була скасована, а також те, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 згідно довіреності були повіреними, вони не могли на підставі цієї довіреності укласти між собою договір купівлі-продажу, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню. По зустрічному позову третя особа вважає, що він необґрунтований, оскільки видача довіреності і договір міни - це різні правочини, їх правова природа різна, тому вважає, що зустрічний позов не підлягає задоволенню.
4. Представники третіх осіб - Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, Територіального сервісного центру №1241 на правах відділу в судове засідання не з'явились, просили суд розглянути цивільну справу у відсутності представників.
IV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
Відповідно до Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей 23.10.2017р. о 15 год. 37 хв. приватним нотаріусом ОСОБА_6 на підставі заяви внесено реєстраційний запис про припинення дії довіреності за номером 892.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що після того, як її колишній чоловік ОСОБА_4 03.10.2017р. подав позов про розірвання шлюбу, її батько - позивач за первісним позовом ОСОБА_1 23.10.2017р. скасував доручення, видане на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_3
24.10.2017р. у її присутності, її мати ОСОБА_2 повідомила по телефону ОСОБА_4 про те, що довіреність припинена. Пізніше вона дізналась, що ОСОБА_4 по скасованій довіреності продав автомобіль своїй матері ОСОБА_3 З цього приводу позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звертався до органів поліції, однак працівники поліції порадили звернутись до суду за врегулюванням даного спору.
В судовому засіданні допитана як свідок відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 суду показала, що її донька ОСОБА_9 перебувала у шлюбі з відповідачем за первісним позовом ОСОБА_4 З метою допомогти доньці, вона у 2013р. передала їй та її чоловікові у користування автомобіль FORD FUSION без будь-яких документів. Однак, коли відносини у них зіпсувались, вона вирішила, що машина повинна повернутись у її користування, тому вона з чоловіком - позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 скасували довіреність, видану 19.09.2017р. Вона особисто в день скасування довіреності уточнила у нотаріуса ОСОБА_6 чи можуть вони з чоловіком повідомити ОСОБА_4 про її анулювання. Отримавши підтвердження від нотаріуса, вона особисто 24.10.2017р. подзвонила до ОСОБА_4, повідомила про те, що довіреність припинена та висунула йому вимогу про повернення автомобіля. Зазначений автомобіль був придбаний нею та її чоловіком в лютому 2008 р., до укладення шлюбу її доньки з ОСОБА_4 Видача довіреності № 892 була вимушеним кроком, оскільки їй було необхідно на автомобілі FORD B-MAX їхати за кордон, а офіційно цей автомобіль був оформлений на ім'я ОСОБА_4, і у разі відмови видати ОСОБА_1 довіреність на автомобіль FORD FUSION, ОСОБА_4 теж би відмовився видати довіреність ОСОБА_1 та ОСОБА_2
В судовому засіданні допитаний як свідок відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 суду показав, що він з дружиною ОСОБА_9 у 2013р. вирішили придбати новий автомобіль в кредит. З цією метою, його мати - відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 продала належний їй автомобіль ОСОБА_10 та отримані від продажу кошти передала йому з метою внесення першого внеску по кредитному договору. Оскільки на той момент він багато їздив по роботі, вони з дружиною вирішили придбаний новий автомобіль FORD B-MAX передати у користування подружжю ОСОБА_2, і взамін користуватись автомобілем FORD FUSION, який належав ОСОБА_1 Жодних офіційних документів з цього приводу вони не оформляли. ОСОБА_2 неодноразово наполягала, щоб офіційно оформити право власності на ці автомобілі, однак він не мав на це коштів, тому запропонував видати довіреності один одному, оскільки переконаний, що фактично у них відбувся обмін автомобілями ще у 2013р. Будучи впевненим, що після видачі довіреності 19.09.2017р. за номером 892 він вже являється власником автомобіля FORD FUSION, він його продав своїй матері ОСОБА_3 ОСОБА_2- відповідач за зустрічним позовом не повідомляла його про те, що вказана довіреність ОСОБА_1 23 жовтня 2017р. скасована. Його рішення продати автомобіль своїй матері ОСОБА_3 24 жовтня 2017р., тобто наступного дня, не пов'язане із скасуванням цієї довіреності напередодні, оскільки про цей факт він був необізнаний. 24.10.2017р. він разом з ОСОБА_3 поїхали до Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, де була проведена оцінка транспортного засобу FORD FUSION, відповідно до якої сума договору купівлі-продажу становила 40 тисяч гривень. Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 грошові кошти за автомобіль йому не передавала, тобто гроші за продаж автомобіля він не отримав.
Допитана як свідок відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 суду пояснила, що в 2008 р. її син ОСОБА_4 уклав шлюб з донькою відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_9 В 2013р. її син з дружиною вирішили придбати новий автомобіль, вона продала свій автомобіль Деу сенс з метою допомогти внести перший внесок по кредитному договору. Вони придбали автомобіль FORD B-MAX, який в подальшому цей автомобіль був переданий у користування родині ОСОБА_1, а взамін вони передали ОСОБА_4 автомобіль FORD FUSION. При цьому юридично ці дії не оформлялись.
Коли погіршились стосунки її сина з дружиною, вона запропонувала продати їй автомобіль FORD FUSION, оскільки на той час у неї автомобіля не було. Дане питання неодноразово обговорювалось у неї в сім'ї. З приводу того, що вони в довіреності № 892 разом зі своїм сином ОСОБА_4 являються повіреними і вони мають рівні права, що заборонено повіреному відчужувати автомобіль іншому повіреному по цій довіреності, то вона не вважає ці дії протиправними і переконана, що договір купівлі-продажу, який укладений між нею та її сином, не суперечить закону. Підтвердила суду, що за вказаним договором вона сину ОСОБА_4 гроші за автомобіль не передавала, домовилась з ним, що виплатить їх пізніше. На момент укладення договору їй не було відомо про скасування довіреності ОСОБА_1, вважає себе добросовісним набувачем.
2.Частиною першою ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч.2 ст.382 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Статтею 238 ЦК України визначено правочини, які може вчиняти представник, зокрема представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Крім того, відповідно до ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Однак, ОСОБА_4, всупереч інтересів позивача за первісним позовом ОСОБА_1, не маючи на момент укладення договору купівлі-продажу вже жодних повноважень представника, використав скасовану довіреність, та уклав на її підставі договір про відчуження майна, яке належне ОСОБА_1
Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст.215 ЦК України).
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Ст. 216 визначено правові наслідки недійсності правочину, зокрема недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.
Крім того, відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_7 України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, у випадках і в межах, встановленихКонституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно доКонституції України (статті1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Отже, суд, всебічно дослідивши усі обставини справи, письмові докази, допитавши свідків, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою, врахувавши вимоги законодавства, які регулюють спірні правовідносини, приходить до висновку, що наявні обґрунтовані підстави для задоволення первісного позову повністю.
3. Що стосується вимог по зустрічному позову суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору міни.
Отже, для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору усвідомлювали, що вони укладають саме удавану угоду та, що їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків та приховують іншу волю учасників. Разом з тим, як вбачається із аналізу вищевикладених норм, видача довіреності є одностороннім правочином.
При цьому слід відмітити, що позивач за зустрічним позовом зазначає, що фактично між сторонами укладений договір міни.
Разом з тим, відповідно до ч. 1ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.
До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.
До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання (ст.716 ЦК України).
Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.
Отже, продаж (обмін) транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору щодо відчуження цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).
Постановою КМУ від 07 вересня 1998 року № 1388 передбачена письмова форма договору купівлі-продажу автомобілів, а перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку.
Тобто, для набуття права власності на автомобіль передбачена законом певна процедура оформлення документів на автомобіль.
Згідно ч. 3 статті 244 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч.1 ст. 237 ЦК України).
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Відповідно до ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.
Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреностей на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без укладення договорів купівлі-продажу (міни) цих транспортних засобів з дотриманням встановленої процедури (зняття автомобілей з обліку до укладення договору міни) не вважаються укладеними відповідно до закону договорами та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.
Отже, зважаючи на те, що сторони не уклали угоду з додержанням зазначеної вище процедури, підстави вважати доведеним факт укладення договору міни автомобілей на підставі довіреностей та удаваності довіреностей - відсутні, і як наслідок, відсутні підстави для визнання такого договору укладеним.
У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Отже суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
4. Розподіл судових витрат необхідно здійснити з урахуванням ст.141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 3, 5, 12, 77-82, 134, 141, 158, 258, 259, 264-265, 268, 272,273, 354,430 ЦПК України, суд -
Стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_4 (іпн НОМЕР_7) та ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_8) на користь ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_3) судовий збір в розмірі 1280 грн.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, треті особи: Регіональний сервісний центр МВС в Дніпропетровській області, Територіальний сервісний центр №1241 на правах відділу, приватний нотаріус Царичанського районного нотаріального округу ОСОБА_6 про встановлення правочину удаваним та застосування до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі - відмовити повністю.
Відповідно до вимог ч.7,8 ст.158 ЦПК України, заходи забезпечення позову, визначені ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 10.01.2018р. (з урахуванням ухвали Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 22.01.2018р.) продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані в ухвалі заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Царичанський районний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя А.В.Зубій