Постанова

Іменем України

01 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 161/1932/17

провадження № 61-30169св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

заявник - Публічне акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «Львів»,

суб'єкти оскарження: начальник відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4, старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговська-ХарітоноваЯніна Олексіївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2017 року в складі судді Ковтуненка В. В. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 19 червня 2017 року в складі колегії суддів: Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «Львів» (далі - ПАТ АКБ «Львів») звернулося до суду зі скаргою на дії начальника відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Відділ) ОСОБА_4, старшого державного виконавця Відділу Пироговської-Харітонової Я. О.

Скарга мотивована тим, що 19 грудня 2016 року ПАТ АКБ «Львів» отримало від державного виконавця Відділу повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 09 грудня 2016 року щодо повторно пред'явленого до виконання виконавчого листа, виданого 15 серпня 2013 року на виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_6 на користь банку кредитної заборгованості у сумі 20 417 741,52 грн та 3 441,00 грн судових витрат зі сплати судового збору, через пропущення строку пред'явлення виконавчого листа до виконання.

Дії державного виконавця ПАТ АКБ «Львів» оскаржило до начальника Відділу. Постановою Відділу від 13 січня 2017 року скарга банку залишена без задоволення.

Вважаючи дії державного виконавця неправомірними, а постанову начальника Відділу незаконною, заявник просив визнати такі дії суб'єктів оскарження неправомірними, зобов'язати їх скасувати: повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання; постанову від 13 січня 2017 року про відхилення скарги, зобов'язати державного виконавця винести постанову про відкриття виконавчого провадження за повторно поданим виконавчим листом банку.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2017 року скаргу задоволено частково.

Визнано дії начальника Відділу ОСОБА_4 щодо винесення постанови від 13 січня 2017 року протиправними.

Скасовано постанову начальника Відділу ОСОБА_4 від 13 січня 2017 року, винесену в рамках виконавчого провадження № 53089827.

У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвала суду першої інстанції в частині задоволення скарги мотивована тим, що постанова начальника Відділу ОСОБА_4 від 13 січня 2017 року про повернення виконавчого документа стягувачеві винесена з порушенням прав скаржника, положень Закону України «Про виконавче провадження» та ЦПК України.

Щодо відмови у задоволенні скарги про зобов'язання начальника Відділу ОСОБА_4 та старшого державного виконавця Відділу Пироговської-Харітонової Я. О. скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 09 грудня 2016 року, зобов'язання начальника Відділу ОСОБА_4 та старшого державного виконавця Відділу Пироговської-Харітонової Я. О. винести постанову про відкриття виконавчого провадження, суд першої інстанції вважав, що він не наділений повноваженнями надавати вказівки державному виконавцю та примушувати до вчинення дій з виконавчого провадження.

Щодо відмови у задоволенні скарги в частині їх пред'явлення до старшого державного виконавця Відділу Пироговської-Харітонової Я. О., суд першої інстанції вважав, що її дії були оскаржені та оцінені начальником Відділу ОСОБА_4

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 19 червня 2017 року ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2017 року в частині відмови у визнанні дій старшого державного виконавця щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання скасовано.

Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу Пироговської-Харітонової Я. О., що полягали у винесенні повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 09 грудня 2016 року.

Зобов'язано старшого державного виконавця Відділу Пироговську-Харітонову Я. О. скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 09 грудня 2016 року виконавчого листа, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 15 серпня 2013 року у цивільній справі за позовом ПАТ АКБ «Львів» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

У решті ухвалу залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що виконавчий лист, виданий судом до набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження», може бути повторно пред'явлений до примусового виконання протягом трьох років з дня його повернення, отже висновок державного виконавця про пропущення банком річного строку повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання є помилковим.

У касаційній скарзі Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області просить постановлені у справі ухвали скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, постановити ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з'ясували обставини справи, неправильно застосували норми чинного законодавства.

ПАТ АКБ «Львів» надало заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої, п'ятої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року) виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Відповідно до пунктів 5, 7 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Аналіз наведених норм Закону дає підстави дійти висновку про те, що виконавчий лист, виданий судом до набрання чинності цим законом, може бути повторно пред'явлений до примусового виконання протягом трьох років з дня його повернення.

Установлено, що 01 грудня 2016 року ПАТ АКБ «Львів» передало на пошту та надіслало повторно для примусового виконання на адресу Відділу виконавчий лист, виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області 15 серпня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_6 на користь банку 20 417 741,52 грн кредитної заборгованості та 3 441,00 грн понесених судових витрат.

09 грудня 2016 року державний виконавець Відділу виніс повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання через пропущення банком річного строку повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання, оскільки згідно з постановою державного виконавця від 03 грудня 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачеві він повторно міг бути пред'явлений до виконання до 03 грудня 2016 року, а надійшов поштою до Відділу 05 грудня 2016 року.

Постановою начальника Відділу від 13 січня 2017 року скарга на дії державного виконавця, подана банком 27 грудня 2016 року, залишена без задоволення.

Отже, строк повторного пред'явлення виконавчого листа до виконання пропущений не був, тому дії начальника та державного виконавця Відділу є неправомірними.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦПК України 2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частиною другою статті 387 ЦПК України 2004 року передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Оскільки суд першої інстанції, невірно витлумачивши норми матеріального і процесуального права, відмовив заявнику у визнанні дій державного виконавця неправомірними та зобов'язанні його скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, суд апеляційної інстанції скасував ухвалу суду першої інстанції та постановив нову ухвали про задоволення скарги у цій частині.

У решті суд апеляційної інстанції залишив ухвалу суду першої інстанції без змін, вважаючи, що вона постановлена з додержанням вимог закону.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, підстав для скасування постановленої ним ухвали не вбачає.

Доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки не містять доказів на спростування законності та обґрунтованості постановлених судами ухвал.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції у нескасованій частині та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2017 року у нескасованій частині та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

С.П. Штелик