Справа №490/1094/17 11.04.2018
Провадження №22-ц/784/418/18
Справа № 490/1094/17 Головуючий суду першої інстанції Гуденко О.А.
Провадження №22-ц/784/418/18 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_3,

його представника - ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

її представника - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А. в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та виділення у власність частки цього майна,

В С Т А Н О В И В:

7 лютого 2017 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_10, в якому вказував, що у період з 3 березня 1989 року по 4 грудня 2012 року з відповідачкою ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого, 11 березня 1997 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_10 уклали договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1. Договір був посвідчений на Універсальній товарній біржі «Нерухомість-Н». Вищевказана квартира була придбана в період шлюбу між ним та ОСОБА_5 за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу відповідно до вимог сімейного законодавства. У квітні 2016 року він звертався до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири, проте в задоволенні позову йому було відмовлено з тих підстав, що спірний правочин нотаріально не посвідчений, а тому є неукладеним.

Вважає, що майно нажито подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю та у разі поділу якого, частки подружжя визнаються рівними, а тому він має право на 1/2 частку спірної квартири.

Між тим, оскільки договір купівлі-продажу не посвідчувався нотаріально, а сторони виконали усі умови договору, передбачені ст.ст. 224, 229 ЦК України 1963 року, тобто відповідач ОСОБА_10 як продавець передав відповідачу ОСОБА_5 квартиру, а вона як покупець, в свою чергу, передала останньому обумовлену ними вартість квартири, просив суд визнати дійсним вказаний договір купівлі-продажу квартири та виділити йому у власність ? частку спірної квартири.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2017 року позов ОСОБА_7 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 11 березня 1997 року, посвідчений товарною біржою "Нерухомість-Н" в Журналі реєстрації біржових договорів з нерухомістю" за № 29 від 11 березня 1997 року та зареєстровано КП ММБТІ за реєстровим номером № 17422 від 17 березня 1997 року квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частку вказаної квартири. Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Вирішуючи спір суд першої інстанції дійшов висновків, що сторони у договорі купівлі-продажу виконали усі умови передбачені договором, та втрачена можливість з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин, а відтак договір можливо визнати дійсним. Крім того, спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, просила скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

При цьому мотивувала свої доводи тим, що позивач ніколи не звертався до своєї колишньої дружини з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири; він не є стороною договору, а тому позбавлений права оспорювати договір, а також ОСОБА_7 пропустив позовну давність для звернення до суду з таким позовом, обраховуючи початок перебігу цього строку з дати розірвання шлюбу з 4 грудня 2012 року.

Крім того, спір між сторонами щодо цього майна вже вирішено рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2016 року по цивільній справі № 490/3572/16-ц, яким ОСОБА_3 відмовлено у виділенні у власність 1/2 частки спірної квартири,

Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу доводи апеляційної скарги не визнав, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 28 березня 2018 року залучено до участі у справі правонаступників відповідача ОСОБА_10 - ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Як встановлено судом, 3 березня 1989 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який розірвано 4 грудня 2012 року (а.с. 6).

11 березня 1997 року на Універсальній товарній біржі «Нерухомість - Н» ОСОБА_5 (покупець) та ОСОБА_10 (продавець), як члени біржі, уклали договір купівлі - продажу № 29, за яким відповідачка придбала у власність квартиру АДРЕСА_1, зареєстрований цією ж біржою (а.с. 7).

17 березня 1997 року договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 сторона договору - ОСОБА_10 помер (а.с. 48).

Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР та роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (з наступними змінами), якщо угода, яка відповідно до законодавства підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Аналогічні норми містяться у ч. 2 ст. 220 ЦК України ( чинній на час звернення позивача до суду), якщо сторони домовилася щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин (правова позиція Верховного Суду України у справі за № 6-1288цс17).

За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За положеннями до ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Отже покупець ОСОБА_5 повністю виконала умови договору купівлі-продажу квартири, сплатила за придбане майно, разом зі своєю сім'єю з 1997 року зареєструвалася в спірній квартирі, а тому ОСОБА_5 на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність» набула право власності на спірну квартиру і правомірно володіє нею.

Оскільки встановлено, що продавець ОСОБА_10 помер, покупець ОСОБА_5 втратила можливість нотаріально посвідчити правочин, а відтак районний суд правильно визнав договір купівлі-продажу спірної квартири дійсним.

Зважаючи на те, що спірна квартира була набута ОСОБА_5 в період шлюбу з ОСОБА_7, вона у відповідності з вимогами ст. 22 КпШС і ст.16 Закону України «Про власність» являється спільною сумісною власністю подружжя, а відтак позивач у відповідності зі ст. 28 КпШС має право на її 1/2 частку.

З огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки спірна квартира була придбана за час шлюбу, вона у відповідності з вимогами ст. 22 КпШС (чинного на момент купівлі квартири) є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак позивач має право на 1/2 її частку.

Посилання в апеляційній скарзі на той факт, що спір вже було розглянуто 11 жовтня 2016 року, не може бути взято до уваги, оскільки при зверненні до суду ОСОБА_7 посилався на інші підстави позову.

Доводи скаржника про те, що позивач позбавлений права звертатися до суду з вимогами щодо договору купівлі-продажу, оскільки не є стороною у договорі, є безпідставними з огляду на те, що ОСОБА_7 є співвласником нерухомого майна, що є предметом договору.

Твердження скаржника щодо безпідставного незастосування позовної давності до спірних правовідносин не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно із ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Аналогічні вимоги містяться в положеннях ст. 11 та 29 КпШС України.

Отже, перебіг трирічного строку позовної давності обчислюється не з моменту розірвання шлюбу, а з дня, коли один з подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно, що мало місце після розірвання шлюбу.

Відомості про те, що права позивача, як співвласника були порушені більше трьох років тому до звернення позивача до суду, матеріалами справи не містять.

Як стверджує позивач після розірвання шлюбу він користувався спірною квартирою. З березня 2015 року відповідач і діти почали чинити перешкоди у користуванні квартирою у зв'язку з чим, він залишив житло. Після цього йому стало відомо, що відповідач має намір продати квартиру про що свідчили оголошення в газетах. У зв'язку з цими обставинами він 12 квітня 2016 року вперше звернувся з позовом про поділ квартири. Вдруге до суду він звернувся 7 лютого 2017 року. Отже, саме з березня 2015 року права позивача на спільне майно були порушені, а тому саме з цього часу почався перебіг позовної давності.

Факт не проживання позивача у спірній квартирі, на який посилається в скарзі відповідач, не має правового значення для визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суде першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови виготовлено11 квітня 2018 року.