Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 688/353/15-ц

провадження № 61-14285св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О. Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

третя особа - Шепетівська міська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та ОСОБА_1на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 01 червня 2016 року у складі колегії суддів: Переверзєвої Н. І., Горох Л. М., Гринчука Р. С.,

ВСТАНОВИВ:

23 січня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі -ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - Шепетівська міська державна нотаріальна контора, про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «Кей-Колект» посилалося на те, що 16 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 34 500 доларів США зі сплатою 10,8 відсотків річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 15 жовтня 2013 року. Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ним було укладено договір факторингу № 1, за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступило йому право вимоги за кредитним договором. В листопаді 2014 року від родичів позичальника йому стало відомо, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. 08 грудня 2014 року воно звернулося до Шепетівської державної нотаріальної контори з вимогою до спадкоємців ОСОБА_3 погасити заборгованість за кредитними договорами у разі прийняття спадщини. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є її дочка ОСОБА_1, яка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, та чоловік ОСОБА_2, який постійно проживав з померлою на час відкриття спадщини. Після померлої спадщину прийняла ОСОБА_1, а ОСОБА_2 відмовився від її прийняття. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань станом на 03 квітня 2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 15 694,86 доларів США. Враховуючи наведене, ТОВ «Кей-Колект» просило стягнути з відповідачів на свою користь вказану заборгованість.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 пояснила, що вона є спадкоємцем ОСОБА_3 31 серпня 2011 року вона повідомила банк про смерть матері, але не мала можливості погасити заборгованість за кредитним договором, оскільки їй не було відомо про розмір такої заборгованості. Вона подала до суду заяву про застосування позовної давності, оскільки з часу, коли банк дізнався про смерть боржника 31 серпня 2011 року, минуло більше трьох років.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 травня 2015 року у складі судді Стаднічук Н. Л. в задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем пропущено визначений законом строк пред'явлення вимог до спадкоємця померлого ОСОБА_1, а позовні вимоги до ОСОБА_2 є безпідставними, так як він не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3

В апеляційному порядку справа розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 01 червня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» задоволено частково. Рішення Шепетівського міськрайонного суду від 06 травня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 скасовано. Позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» 242 500 грн заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частини рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що заявлений новим кредитором позов про стягнення із спадкоємця ОСОБА_1 в межах вартості прийнятого нею після смерті ОСОБА_3 спадкового майна заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2006 року є обґрунтованим. Апеляційним судом відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про застосування позовної давності, оскільки відлік цього строку повинен обчислюватися з 23 лютого 2012 року, тобто з дня прийняття ОСОБА_1 спадщини і невиконання вимоги кредитора про погашення боргу, а не з 31 серпня 2011 року, тобто з дня доведення ОСОБА_1 до відома кредитора інформації про смерть позичальника.

У червні 2016 року ТОВ «Кей-Колект» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 01 червня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга ТОВ «Кей-Колект» мотивована тим, що апеляційний суд дійшов передчасного висновку про вартість предмета іпотеки в сумі 242 500 грн та неправомірно зменшив заборгованість до зазначеної суми, так як згідно з розрахунком заборгованості вона становила 15 694, 78 доларів США, що за курсом Національного банку України на день вирішення спору було еквівалентно 394 568,78 грн.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 також подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення і залишити в силі рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 травня 2015 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилалася на те, що апеляційним судом помилково скасоване обґрунтоване рішення місцевого суду, яким відмовлено в задоволенні позову до неї у зв'язку з попуском позовної давності, оскільки ТОВ «Кей-Колект» міг дізнатися про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3, укладаючи договір факторингу 12 грудня 2011 року, однак звернувся до суду лише 28 січня 2015 року, тобто з попуском позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Кей-Колект», а ухвалою від 13 жовтня 2016 року - за касаційною скаргою ОСОБА_1

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 березня 2018 року справу № 688/353/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 16 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким банк надав позичальнику грошові кошти (кредит) в сумі 34 500 доларів США, що еквівалентно 174 225 грн, на строк до 15 жовтня 2013 року під 10,8 відсотків річних для особистих потреб - на купівлю житла. За умовами зазначеного договору позичальник зобов'язалася повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до договору), якщо не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов договору.

Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, належну їй на праві власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 26 серпня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шепетівського міськрайонного управління юстиції.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Відповідно до пункту 189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882 (далі - Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України), нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 Цивільного кодексу України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

Згідно з пунктом 231 згаданої Інструкції нотаріусом ведеться книга обліку спадкових справ та алфавітна книга спадкових справ. У книзі обліку спадкових справ реєструються, зокрема претензії кредиторів. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи. У разі підтвердження цього факту нотаріус відмовляє у прийнятті заяви (іншого документа), рекомендуючи заявнику подати її за місцезнаходженням цієї справи, а в разі потреби - вимагає цю справу для подальшого провадження.

Відповідно до пункту 1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29 січня 2009 року, з метою фіксації документальної інформації, необхідної для посвідчення нотаріусом переходу прав спадкодавця до спадкоємців, нотаріус заводить спадкову справу. Спадкова справа на майно та майнові права померлого на території України спадкодавця може бути заведена тільки одна. Спадкова справа заводиться за місцем відкриття спадщини. При встановленні факту одночасного відкриття декількох спадкових справ (наприклад, за місцем проживання спадкодавця і за місцем знаходження спадкового майна), спадкові справи, відкриті з порушенням вимог статті 1221 ЦК України, повинні бути передані за належністю нотаріусу, до компетенції якого належать ведення конкретної спадкової справи.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц.

Згідно з частиною першою статті 1273 ЦК України, в редакції, що діяла на час прийняття спадщини, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є її дочка ОСОБА_1, яка 23 лютого 2012 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, чоловік померлої - ОСОБА_2, який постійно проживав з нею на час відкриття спадщини, та інша дочка померлої ОСОБА_4.

Цього ж дня ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подали до нотаріуса заяви про відмову від прийняття спадщини.

Відповідно до частин першої та другої статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

31 серпня 2011 року ОСОБА_1 повідомила ПАТ «УкрСиббанк» про смерть матері ОСОБА_3 з наданням копії свідоцтва про смерть, що підтверджується її заявою від 31 серпня 2011 року, зареєстрованою в банку того ж дня за вхідним номером 5221646.

15 вересня 2011 року банк звернувся до Шепетівської міської державної нотаріальної контори з вимогою до спадкоємців у розмірі 17 253,46 доларів США, зазначаючи, що про смерть ОСОБА_3 йому стало відомо 31 серпня 2011 року.

02 листопада 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся листом до відповідачів з вимогою у разі прийняття спадщини погасити заборгованість у розмірі 16 335,46 доларів США одноразовим платежем у строк до 01 грудня 2011 року, а у випадку неприйняття ними спадщини - погасити зазначену заборгованість у 10-денний термін з моменту прийняття спадщини.

Таким чином, ПАТ «УкрСиббанк» скористалося своїм правом заявити вимогу до спадкоємців як через нотаріуса, так і безпосередньо їм.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1077 та частиною першою статті 1078 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1, за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за кредитним договором від 16 жовтня 2006 року № 0.

08 грудня 2014 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося з письмовою вимогою (претензією) № 143-15540 до спадкоємців ОСОБА_3 через Шепетівську міську державну нотаріальну контору, в якій повідомило їх про відступлення йому права грошової вимоги за кредитним договором у розмірі 16 335,46 доларів США, зазначивши, що про смерть позичальника йому стало відомо у листопаді 2014 року.

Згідно з розрахунком позивача заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором на 03 квітня 2015 року становила 15 694,86 доларів США, що на час розгляду справи еквівалентно 331 632,39 грн.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц зробила такий правовий висновок.

Оскільки зі смертю позичальника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред'явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Поняття «строк пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред'явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Інші правові наслідки передбачені частиною четвертою статті 267 ЦК України, за якою сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені у статті 1281 ЦК України строки пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними за своєю правовою природою та наслідками строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він в силу об'єктивних причин не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України 2004 року, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17).

Як зазначено вище, 23 лютого 2012 року спадщину після померлої ОСОБА_3 прийняла ОСОБА_1, а ОСОБА_2 відмовився від прийняття спадщини.

Саме ця дата є початком перебігу позовної давності, оскільки з цієї дати настали одночасно обов'язкові умови для початку перебігу позовної давності, передбачені у частині першій статті 261 ЦК України: банку (новому кредитору) на цей момент вже могло бути відомо про порушення його права, а також він мав можливість отримати відомості про особу, яка його порушила.

У спірних правовідносинах початок перебігу позовної давності не міг бути визначений раніше, незважаючи на те, що банку (новому кредитору) було відомо про прострочення виконання та існування заборгованості за кредитним договором, так як до прийняття спадщини ОСОБА_1 йому не була відома особа, до якої безпосередньо необхідно звернутися з відповідною вимогою.

Зважаючи на те, що з цим позовом ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду 23 січня 2015 року (конверт на аркуші справи 50, том 1), трирічна позовна давність не пропущена.

З огляду на викладене апеляційний суд правильно виходив з того, що позивачем не пропущено позовну давність. При цьому, оскільки сторони в судовому засіданні апеляційного суду погодилися, що вартість предмета іпотеки становить 242 500 грн, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказана сума підлягає стягненню із спадкоємця позичальника на користь кредитора.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 30 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Аргументи касаційної скарги ТОВ «Кей-Колект» про передчасність висновку апеляційного суду, що вартість предмета іпотеки становить 242 500 грн, не заслуговують на увагу, так як письмовими заявами сторони погодили таку вартість успадкованого майна, а саме квартири АДРЕСА_1. Ця вартість визначена звітом про оцінку майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Експерт оцінка плюс» станом на 12 січня 2015 року. Таким чином, суд апеляційної інстанції на підставі частини першої статті 1282 ЦК України дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову на погоджену сторонами суму. При цьому будь-яких даних про інше майно, яке було успадковане ОСОБА_1, та його вартість матеріали справи не містять.

Перевіряючи доводи касаційної скарги ОСОБА_1, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України 2004 року).

ОСОБА_1 не подано належних доказів того, що при укладенні договору факторингу 12 грудня 2011 року первісному кредитору ПАТ «УкрСиббанк» було відомо про коло спадкоємців померлої ОСОБА_3, які прийняли спадщину, і саме до таких осіб позивач мав право звернутися з вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором.

Тобто посилання ОСОБА_1 на те, що ТОВ «Кей-Колект» могло дізнатися про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 12 грудня 2011 року, укладаючи договір факторингу, а відтак товариство повинно було пред'явити позов протягом позовної давності, є неспроможними, оскільки до передачі права вимоги за зазначеним договором відповідно до частини другої статті 1282 ЦК України первісний кредитор ПАТ «УкрСиббанк» 15 вересня 2011 року звернувся до Шепетівської міської державної нотаріальної контори з вимогою до спадкоємців у розмірі 17 253,46 доларів США. Після укладення договору факторингу у нового кредитора не виникло обов'язку повторно пред'являти до спадкоємця вимогу на підставі зазначеної правової норми, оскільки згідно зі статтею 514 ЦК України до ТОВ «Кей-Колект» перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. При цьому до прийняття ОСОБА_1 спадщини позивачу не було відомо коло спадкоємців боржниката інформації про особу, яка порушила його право. Тому посилання ОСОБА_1 на те, що позовну давність необхідно обчислювати з 12 грудня 2011 року, є помилковим.

Інші доводи касаційних скарг зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційних скарг Верховним Судом не встановлено.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 01 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик