Справа № 369/6569/14-ц Головуючий у І інстанції Медвідь Н. О.
Провадження № 22-ц/780/1016/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 03.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Марченка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухваленого в м. Києві 16 квітня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

В липні 2014 року позивач ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «ВТБ Банк» за кредитним договором в розмірі 263189,28 доларів США, що еквівалентно 3061217,42 грн. та 39106,88 грн. пені та трьох процентів річних, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором б/н від 15 листопада 2016 року шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 23 серпня 2006 року між АКБ «Мрія», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, предметом якого є надання грошових коштів в розмірі 170000 доларів США до 22 серпня 2011 року під 14 % річних, із додатковими змінами, внаслідок яких збільшено суму кредитування та змінено відсоткову ставку. В звязку із неналежним виконанням умов договору станом на 11 червня 2014 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 263189,28 доларів США, що еквівалентно 3100324,30 грн. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір б/н 15 листопада 2006 року, предметом якого є земельна ділянка пл. 0,2091 га. в с. Гореничі, вул. Теплична, 2, на який має бути звернене стягнення.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2015 року позов задоволено, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором в розмірі 263189,28 доларів США, що еквівалентно 3061217,42 грн., 39106,88 грн. пені та трьох процентів річних звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме земельну ділянку за адресою с. Гореничі, вул. Теплична, 2, що належить ОСОБА_3 на праві власності, шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмета іпотеки 511494 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_2, вважаючи, що її права порушено, не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2015 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що є дружиною відповідача ОСОБА_3; під час шлюбу з відповідачем ними набуто право спільної власності на недобудований обєкт нерухомого майна на спірній земельній ділянці. Судом прийнято рішення, в якому ціна реалізації предмета іпотеки визначається за початковою ціною 511494 грн., що є вартістю виключно заставленої земельної ділянки, при цьому судом не враховано той факт, що на земельній ділянці розташований недобудований обєкт нерухомого майна, не встановлено його власника, не визначено, чиї права порушуються зверненням стягнення на земельну ділянку, не визначено вартості недобудованого обєкту нерухомого майна.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову в рішенні зазначається обовязковий перелік компонентів, чого судом зроблено не було, зокрема відсутня інформація про заходи збереження предмета іпотеки, а також інформація про пріоритет та розмір вимог інших кредиторів.

Зазначає, що справу було розглянуто без участі відповідача, при цьому суд першої інстанції позбавив останнього прав, передбачених ст. 27 ЦК України, та порушив ст. 31 ЦПК України щодо рівності прав сторін. При цьому суд неповно та не всебічно перевірив обставини виникнення заборгованості, проігнорував їх недоведеність позивачем та відсутність належних доказів на її підтвердження.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «ВТБ Банк» апеляційну скаргу не визнав. Посилався на те, що право власності на земельну ділянку, яка передана в іпотеку, було набуто відповідачем за три роки до укладення шлюбу із ОСОБА_2, а тому доводи, що на підставі оскаржуваного рішення звертається стягнення на майно, що належить їй на праві власності, є непідтвердженим. Доводи апеляційної скарги про наявність на спірній земельній ділянці недобудованого будинку свідчать про зловживання заявником своїми правами з метою введення суду в оману, оскільки право власності на будинок за ОСОБА_3М було зареєстроване 15 грудня 2010 року. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки між сторонами укладено кредитний договір та іпотечний договір з метою забезпечення виконання зобовязань за ним, і в звязку із невиконанням зобовязань за кредитним договором у відповідача утворилася заборгованість, позивач має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в зазначений спосіб.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що 23 серпня 2006 року АКБ «Мрія», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 74/06, предметом якого є надання банком позичальникові грошових коштів в сумі 170000 доларів США до 22 серпня 2011 року під 14 % річних.

31 серпня 2006 року АКБ «Мрія» та ОСОБА_3 уклали додаткову угоду до кредитного договору, якою внесено зміни до графіку погашення кредиту.

15 листопада 2006 року АКБ «Мрія» та ОСОБА_3 уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою збільшили суму кредиту до 400000 доларів США, змінили строк кредитування до 22 листопада 2011 року, внесли зміни до графіку погашення кредиту.

29 грудня 2008 року ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 уклали додаткову угоду № 2 до кредитного договору щодо отримання інформації, нарахування і погашення відсотків.

08 липня 2009 року ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 уклали додаткову угоду № 3 до кредитного договору щодо порядку нарахування, сплати процентів та погашення кредиту.

29 вересня 2009 року ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 уклали додаткову угоду № 4 до кредитного договору щодо предмету договору, порядку сплати процентів за користування кредитом і погашення кредиту, зобовязань позичальника і прав банку.

28 травня 2010 року ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 уклали додаткову угоду № 5 до кредитного договору щодо порядку сплати процентів за користування кредитом та погашення кредиту.

27 січня 2011 року ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 уклали додаткову угоду № 6 до кредитного договору щодо зобовязань позичальника та прав банку, порядку сплати процентів за користування кредитом та погашення кредиту.

18 жовтня 2011 року ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 уклали додаткову угоду № 7 до кредитного договору щодо предмету кредитного договору, порядку погашення заборгованості, позовної давності.

27 січня 2012 року ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 уклали додаткову угоду № 8 до кредитного договору щодо предмету кредитного договору, графіку погашення заборгованості, відповідальності сторін. Крім того, п. 4.10 позичальник зобовязується протягом 12 місяців надати правовстановлюючі документи на нерухомість, що знаходиться на земельній ділянці за адресою Київська область, смт. Гореничі, вул. Теплична, 2 та передати вищенаведену нерухомість в іпотеку банку (а. с. 44 т. 1).

29 листопада 2012 року ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 уклали додаткову угоду № 9 до кредитного договору щодо предмету договору, збільшивши строк кредитування до 27 серпня 2014 року, розміру процентної ставки, порядку нарахування, сплати процентів за користування кредитом та погашення кредиту.

Крім того, 15 листопада 2006 року АКБ «Мрія» та ОСОБА_3 уклали іпотечний договір, предметом якого є передача іпотекодавцем іпотекодержателю в іпотеку нерухомого майна (предмет іпотеки), для забезпечення виконання іпотекодавцем зобовязань в повному обсязі щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, пені, штрафних санкцій, платежів та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором № 74/06 від 23 серпня 2006 року та будь-якими додатковими угодами до нього. Предметом іпотеки є земельна ділянка пл. 0,2091 га., яка розташована на території с. Гореничі вул. Теплична, 2, що належить іпотекодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-КВ № 002238, виданого 11 липня 2001 року Гореницькою сільською радою на підставі рішення виконкому Гореницької сільської ради від 28 грудня 1999 року № 59/4. Предмет іпотеки сторони оцінили в 686371 грн.

Згідно п. 9.1 іпотечного договору у разі невиконання (неналежного виконання) зобовязань за кредитним договором іпотекодавець має право достроково та в повному обсязі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 52 53 т. 1).

В подальшому в звязку із внесенням змін до кредитного договору в частині суми кредиту, розміру відсотків, строку повернення кредиту до іпотечного договору також внесено зміни додатковими угодами від 27 січня 2012 року, 29 листопада 2012 року.

12 вересня 2013 року та 12 травня 2014 року на адресу ОСОБА_3 рекомендованими листами направлялися вимоги про усунення порушення і сплату заборгованості, які ним виконані не були.

В матеріалах справи на а. с. 135 145 т. 1 знаходяться виписки по особовому рахунку ОСОБА_3

Станом на 11 червня 2014 року ОСОБА_3 мав заборгованість за кредитним договором в розмірі 263189,28 доларів США, що еквівалентно 3061217,42 грн. та 39106,88 грн. пені та трьох відсотків річних, з них: строкова заборгованість по кредиту 228533,19 доларів США, що еквівалентно 2658124,16 грн., прострочена заборгованість по сплаті процентів за період з 28 липня 2013 року по 27 травня 2014 року 23665,30 доларів США, що еквівалентно 275256,76 грн., прострочена заборгованість по сплаті процентів (відтермінованих) за період з 29 вересня 2013 року по 11 червня 2014 року 7976,52 долари США, що еквівалентно 92776,81 грн., строкова заборгованість по сплаті процентів за період з 28 травня 2014 року по 31 травня 2014 року 355,50 доларів США, що еквівалентно 4134,91 грн., строкова заборгованість по сплаті процентів (відтермінованих) 2658,77 доларів США, що еквівалентно 30924,79 грн., пеня за несвоєчасну сплату процентів за період з 29 лютого 2012 року по 11 червня 2014 року 31013,52 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту за період з 29 лютого 2012 року по 29 листопада 2012 року 1601,18 грн., 3 % річних за весь час прострочення сплати процентів за період з 29 лютого 2012 року по 11 червня 2014 року 6171,94 грн., 3 % річних за весь час прострочення повернення кредиту за період з 29 лютого 2012 року по 29 листопада 2012 року 320,24 грн.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05 лютого 2018 року, за ОСОБА_3 15 грудня 2010 року зареєстровано право власності на будинок № 2 по вул. Теплична, с. Гореничі Києво-Святошинського району Київської області (а. с. 16 т. 2).

За висновком судової земельно-технічної експертизи № 8187 від 26 грудня 2014 року, ринкова вартість предмету іпотеки за іпотечним договором б/н від 15 листопада 2006 року, а саме земельної ділянки загальною площею 0,2091 га. по вул. Теплична, 2 в с. Гореничі Києво-Святошинського району Київської області, складає 511494 грн. При цьому враховано поліпшення (забудову) земельної ділянки (а. с. 120 т. 1).

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. ст. 575, 589 ЦК України, іпотека є окремим видом застави. У разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, оскільки в звязку із невиконанням умов кредитного договору у позичальника утворилася заборгованість, за умовами договору іпотеки та відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» банк набув право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки.

Апеляційний суд враховує, що ані під час розгляду справи, ані в апеляційній скарзі ОСОБА_2 будь-якого альтернативного розрахунку заборгованості надано не було, клопотань про призначення експертизи для перевірки правильності розрахунку не заявлялось, наданий позивачем розрахунок є чітким, зрозумілим і приймається апеляційним судом за достовірний.

Також апеляційний суд приймає до уваги, що банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5, при цьому наявні в матеріалах справи виписки по особовому рахунку ОСОБА_3 підтверджують рух коштів на ньому і узгоджуються із наданими розрахунками заборгованості.

Із цих же підстав відхиляються доводи апеляційної скарги про недоведеність обставин, на які посилався позивач, та відсутність належних доказів заборгованості за кредитним договором, оскільки такі доводи фактично зводяться до незгоди із висновками суду, не спростовують їх і не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є належна відповідачу ОСОБА_3 земельна ділянка, набута ним в 2001 році до укладення шлюбу із ОСОБА_2 в 2004 році, і яка таким чином на належить до спільного сумісного майна подружжя.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги про відсутність в рішенні суду необхідної інформації, передбаченої ст. 39 Закону України «Про іпотеку», зокрема заходів щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів.

Так, відповідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Апеляційний суд відхиляє її доводи в цій частині, оскільки ОСОБА_2 не наведено доказів необхідності вжиття заходів щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, або наявності інших кредиторів, і не зазначено, яким чином відсутність в рішенні суду цієї інформації порушує її права, враховуючи, що сама ОСОБА_2 кредитором не є.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо наявності на земельній ділянці недобудованого обєкту нерухомого майна, вартість якого не була врахована судом при зверненні стягнення і яке є спільним сумісним майном подружжя, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом з будівлями (спорудами), на якій вони розташовані. Після звернення стягнення на передану в іпотеку земельну ділянку, на якій розташовані будівлі (споруди), що належать іншій, ніж іпотекодавець, особі, новий власник земельної ділянки зобовязаний надати власнику будівлі (споруди) такі ж умови користування земельною ділянкою, які мав іпотекодавець. Обєкти незавершеного будівництва, розташовані на переданій в іпотеку земельній ділянці, вважаються предметом іпотеки, незалежно від того, хто є власником обєкта незавершеного будівництва.

Таким чином, виходячи із аналізу наведених вимог закону, як обєкт незавершеного будівництва, так і будівля є відокремленими від земельної ділянки предметами іпотеки, на які може бути звернуто стягнення в окремому порядку, а тому їх вартість не повинна була визначатися при оцінці земельної ділянки.

Крім того, апеляційний суд враховує, що при проведенні судової земельно-технічної експертизи вартість земельної ділянки визначалася, враховуючи її поліпшення (наявну забудову).

Також апеляційний суд звертає увагу, що 27 січня 2012 року, вже після реєстрації права власності ОСОБА_3 на будинок за вказаною адресою, ОСОБА_2 подала до приватного нотаріуса заяву, в якій надала згоду ОСОБА_3 на укладення будь-яких договорів про внесення змін та доповнень до іпотечних договорів, які були укладені ним раніше із ПАТ «ВТБ Банк», на умовах на його власний розсуд (а. с. 19 т. 2).

Відтак безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваним рішенням ОСОБА_2 позбавлено права власності на майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Апеляційний суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги щодо порушення прав відповідача в звязку із заочним розглядом рішення, оскільки ЦПК України передбачено інститут перегляду заочного рішення за заявою відповідача та його подальше оскарження в апеляційному порядку.

Також апеляційний суд приймає до уваги, що відповідач ОСОБА_3 був обізнаний про розгляд справи в суді першої інстанції, оскільки провадження у справі відкрите 07 липня 2014 року, а вже 18 липня 2014 року відповідач подав апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження (а. с. 73) і таким чином не був позбавлений можливості приймати участь у справі і користуватися всіма належними йому правами, подавати заперечення по суті позову, однак усунувся від цього.

При цьому колегія суддів враховує, що в апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення її прав рішенням суду першої інстанції, фактично вказує на порушення прав відповідача ОСОБА_3, який є боржником за кредитним договором та власником земельної ділянки, переданої в іпотеку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2015 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагеєв В.О.

ОСОБА_4