Справа № 265/9103/17
Провадження № 2/265/578/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2018 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Шиян В. В.,

за участю секретаря Єфремової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля особистою власністю чоловіка,

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - адвоката ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання автомобіля «Mitsubishi Pajero» 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1, його особистою власністю. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на ті обставини, що перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 він отримав у спадщину квартиру АДРЕСА_1. Зазначена квартира є його особистою власністю. 6 березня 2017 року він обміняв вказану квартиру на автомобіль « Mitsubishi Pajero» 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1, але за вимогою власника автомобіля, зазначені угоди було оформлено як договори купівлі продажу. Під час укладання договору купівлі продажу, автомобіль було оформлено на відповідачку ОСОБА_2 Вважає автомобіль « Mitsubishi Pajero» 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 своєю особистою власністю, а тому просить суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Пояснили, що під час оформлення угод купівлі продажу квартири та автомобіля, відбулася дійсно міна, тоб то ніяких доплат за автомобіль здійснено не було. Автомобіль знаходиться у власності та користуванні відповідачки, а тому просить суд визнати автомобіль «Mitsubishi Pajero» 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 особистою власністю позивача.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат ОСОБА_4 заперечували проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень посилалися на ті обставини, що автомобіль було придбано в період шлюбу за кошти подружжя, і він є спільною власністю подружжя. При цьому відповідачка не заперечує проти того, що автомобіль було оформлено на неї, але позивач вільно користувався автомобілем. Під час шлюбу в червні 2017 року автомобіль було продано позивачем, і саме він отримав гроші від продажу автомобіля, прізвище нового власника їй не відомо, оскільки продажем автомобіля займався саме позивач. Вважає позовні вимоги не обґрунтованими, просить суд відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку, доходу.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу виданого повторно 21 вересня 2017 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецький області, 15 липня 2011 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про що було складено відповідний актовий запис № 355. Після одруження подружжю було надано прізвище ОСОБА_1 та ОСОБА_2. (а.с.5)

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 8 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. ( а.с.6)

Застосовуючи статтю 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Разом із тим відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 наполягає на тому, що автомобіль «Mitsubishi Pajero» 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1, є його особистою власністю, оскільки його було поміняно на квартиру, яка отримана позивачем у спадщину.

Суд не погоджується з думкою позивача виходячи з наступного.

В договорі купівлі продажу квартири від 6 березня 2017 року, зазначено, що продавець ОСОБА_1 передає у власність покупцю ОСОБА_8 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Оціночна вартість відчужуваної квартири згідно звіту про оцінку майна від 6 березня 2017 року, складає 67 400 гривень. ( а.с.19-20) Вказаний договір є чинний, сторони не оспорюють його. Факт прийняття квартири у спадщину підтверджується також витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 43164299 від 4 березня 2016 року ( а.с.21).

Свідоцтво про народження ОСОБА_1 і свідоцтво про смерть ОСОБА_9, підтверджують родинні стосунки спадкоємця та спадкодавця. ( а.с.22,23)

Згідно договору купівлі - продажу транспортного засобу № 1441/2017/359238 від 7 березня 2017 року, ОСОБА_2 придбала автомобіль «Mitsubishi Pajero» 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 вартістю 215327,72 гривні. ( а.с.17)

Таким чином судом було встановлено, що в період шлюбу ОСОБА_1 продав квартиру, яка належала йому на праві особистої власності, тим самим отримав особисті кошти в розмірі 67400 гривень.

Автомобіль який було придбано ОСОБА_2 в період шлюбу, було придбано за 215 327,72 гривень, що значно перевищує розмір коштів які було отримано позивачем від продажу квартири.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_10 наголошував на тому, що угоди купівлі продажу квартири та автомобіля є удаваними. Але позивачем не наведено обґрунтування вчинення зазначених дій, а також не заявляється вимог щодо визнання договорів купівлі продажу квартири та автомобіля - удаваними. В обґрунтування своїх пояснень позивач ОСОБА_6 посилається на покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_8, які підтвердили факт обміну квартири на автомобіль. При цьому свідок ОСОБА_8, який безпосередньо був покупцем квартири та продавцем автомобіля, не зміг пояснити різницю вартості квартири та автомобіля, які фактично зазначені в договорах купівлі продажу. Також не зміг обґрунтовано пояснити суду у зв'язку з чим сторонами було оформлено саме договори купівлі - продажу а не один договір міни.

Відповідно до ст.. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків , встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину обо оспорювання окремих його частин, може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Позивач ОСОБА_6 належних доказів недійсності правочинів (договорів купівлі- продажу) суду не надав, із відповідними позовними вимогами до суду не звернувся.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно роз'яснень викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною власністю подружжя, яка підлягає розподілу, можуть бути будь які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані. Спільною власністю подружжя, можуть бути грошові суми які належать подружжю за зобов'язальними правовідносинами.

Позивач ОСОБА_1, звертається до суду з позовними вимогами щодо визнання права особистої власності на автомобіль, який було придбано в період шлюбу, оскільки відповідачка ОСОБА_2 нібито продала зазначений автомобіль без його відома.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на ті обставини, що автомобіль дійсно було зареєстровано на неї, але придбаний він був в період шлюбу, за спільні кошти подружжя, при цьому розпоряджався автомобілем саме ОСОБА_1 і саме він домовлявся про продаж автомобіля, і гроші за автомобіль теж отримував саме ОСОБА_1, вона тільки підписала доручення у нотаріуса.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина , чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Як було встановлено в судовому засіданні, автомобіль було придбано 7 березня 2017 року т.т. в період шлюбу, а також автомобіль було відчужено 2 червня 2017 року, тоб то теж в період шлюбу.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем ОСОБА_1 не було надано суду відомостей щодо продажу автомобіля відповідачкою ОСОБА_2 без його згоди. Також не було підтверджено суму за яку було нібито продано автомобіль, та не встановлено нового власника автомобіля. В обґрунтування своєї не можливості або небажання надати суду необхідні докази позивач посилався на відмову нотаріуса надати відомості щодо укладання угоди купівлі продажу автомобіля від 2 червня 2017 року.

Суд критично ставиться до зазначеного ствердження, оскільки статтею 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Стаття 83 ч.2,3 ЦПК України передбачає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Судом як під час підготовчого провадження, так і навидь на початку судового розгляду, сторонам неодноразово було роз'яснено про можливість надати всі необхідні докази, або заявити клопотання про витребування доказів, але позивач та його представник своїм правом в установлений законом строк не скористався і не звернувся до суду з клопотанням. Лише перед стадією судових дебатів, представником позивача було заявлено клопотання про витребування доказів. Суд своєю вмотивованою письмовою ухвалою від 3 квітня 2018 року відмовив представнику позивача у задоволенні його клопотання про витребування доказів.

Таким чином виходячи з доказів, які було надано суду, суд приходить до висновків, що автомобіль «Mitsubishi Pajero» 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1, був спільною власністю подружжя ОСОБА_2 який було придбано в період шлюбу в інтересах сім'ї, використано в інтересах сім'ї і відчужено теж в інтересах сім'ї, оскільки належних доказів протилежного суду надано не було.

Оскільки позивачем ОСОБА_1, було заявлено позовні вимоги лише щодо визнання права особистої власності на автомобіль «Mitsubishi Pajero» 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1, з посиланням на ст. 57 СК України, інших позовних вимог щодо визнання автомобіля спільною, або частковою власністю подружжя, або щодо розподілу майна подружжя, а також щодо витребування майна в порядку ст.. 388 ЦК України, позивачем заявлено не було, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1, в тому вигляді як їх було заявлено не підлягають задоволенню.

На підставі ст. ст. 57, 60, 61, 63, 69,70,71, Сімейного Кодексу України, п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», України, керуючись ст.ст. 12, 13, 76,81, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля особистою власністю чоловіка - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду Донецької області в місті Маріуполі протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України від 15 грудня 2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення було складено та підписано 10 квітня 2018 року.

Суддя ______________________ Шиян В.В.