Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 520/8926/15-ц

провадження № 61-13748св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталія Вікторівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_1 на рішення Київської районного суду міста Одеси від

28 грудня 2015 року у складі судді Куриленко О. М. та ухвалу апеляційного суду Одеської області 19 липня 2016 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Сидоренко І. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_7, ОСОБА_1 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Н. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 16 червня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н. В. посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3, діючи від імені ОСОБА_1, продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Позивачі стверджують, що ніяких грошових коштів від ОСОБА_3 вони не отримували та, більш того, останній не мав права вчиняти правочин, на який не був уповноважений ними, як власниками майна, а приватний нотаріус Коваль Н. В. не мала право вчиняти правочин, на вчинення якого повноваження не надавались.

ОСОБА_1, ОСОБА_7 з урахуванням уточнень просили визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н. В., укладений від імені ОСОБА_1 за дорученням ОСОБА_3, який діяв по довіреності, посвідченій приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шклярук З. М., та ОСОБА_4 недійсним; повернути сторони у попередній стан; повернути квартиру АДРЕСА_1 позивачам. Визнати доручення, видане ОСОБА_1, 30 квітня 2015 року на ім'я ОСОБА_3, та посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округ Шклярук З. М. недійсним.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 28 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7, ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Н. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 28 грудня 2015 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

У серпні 2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просять скасувати рішення Київської районного суду міста Одеси від 28 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2016 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи не було встановлено всі обставини справи, витребувано та досліджено докази, що призвело до прийняття незаконних та необ'єктивних рішень, порушення та не відновлення прав ОСОБА_7 та ОСОБА_1 Прийняті рішення навпаки порушили права та інтереси сторін та призвели до нових спорів та конфліктів.

16 листопада 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просить рішення Київського районного суду міста Одеси від 28 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2016 року залишити без змін, а касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідають.

За змістом частини першої статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Згідно вимог частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Частиною першою статті 238 та статтею 239 ЦК України встановлено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

У відповідності до частин першої та третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент його здійснення стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно зі статтею 210 ЦК України та частиною третьою статті 640 ЦК України договір вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Встановлено, що нотаріально посвідченою заявою від 25 грудня 2013 року ОСОБА_7 надав згоду на укладання дружиною - ОСОБА_1 договору про продаж квартири АДРЕСА_1.

У виданій позивачем 30 квітня 2015 року довіреності чітко обумовлено право ОСОБА_3 на продаж належної позивачеві квартири.

Оспорюваний договір купівлі-продажу відповідає вимогам законодавства.

Обсяг цивільної дієздатності сторін був належним чином перевірений нотаріусом.

Волевиявлення позивачів на укладання саме такого договору підтверджується нотаріально посвідченою довіреністю та заявою позивачів.

Після укладення договору настали реальні наслідки, що не дає підстав для встановлення недійсності договору купівлі-продажу.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази та встановивши обставини у справі, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Київського районного суду міста Одеси від 28 грудня 2015 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2016 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 28 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель В. М. Коротун
В. П. Курило