Провадження № 22-ц/802/165/18 Категорія: 27 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Комерційний індустріальний банк» про визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги мотивовано тим, що 24.06.2008 між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/0811/42785. Відповідно до п. 1.1 вказаного кредитного договору кредитор на положеннях та умовах цього договору надає позичальнику споживчий кредит у розмірі 68000 доларів США зі сплатою 15% річних (щорічний перегляд відсоткової ставки) строком до 23.06.2012 та з погашенням відповідно до Графіку погашення, який є невід'ємною частиною договору. Вважає, що кредитний договір, укладений між нею та відповідачем підлягає визнанню недійсним, оскільки його було укладено всупереч норм діючого законодавства. Так, всупереч вимогам ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавець у письмовій формі не повідомив її про кредитні умови: зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовану сукупну вартість послуги оформлення договору про надання кредиту (перелік всіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майні та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може отримати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Крім того, оспорюваний договір суперечить ряду вимог чинного законодавства. Так, у п. 6.2 зазначено, що у разі зміни кредитної політики внаслідок рішень законодавчої або виконавчої влади, національного Банку України, а також кредитора відсоткова ставка за користування кредитом може бути змінена. У разі відмови позичальника від зміни ставки за користування кредитом, він зобов'язується повернути кредитні кошти не пізніше 10 банківських днів з дня отримання повідомлення про такі зміни і сплатити кредитору відсотки відповідно до ставки, раніше обумовленої договором, за час фактичного користування кредитом. Таким чином, банк надає собі право за власним бажанням будь-коли змінювати відсоткову ставку, а позичальник не має права відмовитися. Відповідно до п. 9.1 договору у випадку дострокового погашення заборгованості за кредитом з порушенням умов, передбачених п.п. 6.1, 7.5 договору позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10 % від суми достроково погашеної за кредитом. Вважає, що такі положення договору є несправедливими, оскільки встановлюються істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Крім того, на момент підписання оспорюваного договору ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» не мав ані генеральної, ані індивідуальної ліцензії на виконання валютних операцій, що суперечить положенням ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Також на день укладення договору курс валюти кредиту становив 4,85 грн. за 1 долар США, на сьогоднішній день він становить 25,6 грн. за 1 долар США. Тобто, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. Таким чином, подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного з принципів цивільно-правових відносин, - принципу справедливості, а тому позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір № 014/0811/42785, укладений між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.11.2017 року за клопотанням представника позивача до участі у справі у якості співвідповідача було залучено ПАТ «Комерційний індустріальний банк».

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2018 року позов задоволено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2018 року стягнуто пропорційно з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та Публічного акціонерного товариства «Комерційний індустріальний банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) грн., по 320 (триста двадцять) грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2018 року в даній справі, особа, яка не брала участі у справі, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що при укладенні спірного договору позичальнику були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які примусили б її прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального, невідповідність висновків суду обставинам справи, особа, яка подала апеляційну скаргу, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу в даній справі не подавався.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнали та просили її залишити без задоволення.

Особа, яка не брала участі у справі, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» подало клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника.

Інші учасники справи, їх представники в судове засіданні не з'явились.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» має бути визнаний недійсним у зв'язку з недотриманням в момент його укладення вимог ч.ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом першої інстанції встановлено, що 24.06.2008 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/0811/42785 (а.с. 7-12), відповідно до умов якого кредитор на положеннях та умовах цього договору надає позичальнику споживчий кредит в сумі 68000 доларів США зі сплатою 15% річних (щорічний перегляд відсоткової ставки) строком до 23 червня 2012 року та з погашенням відповідно до Графіка погашення (Додаток № 1 до цього договору), що є невід'ємною частиною цього договору. 24.10.2014 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 014/9811/42785/5 до кредитного договору № 014/0811/42785 від 24.06.2008 (а.с. 13-15).

Згідно з умовами додаткової угоди п.п. 1.1 та 1.2 Розділу 1 Договору «Предмет договору» були викладені в новій редакції, а саме:

п. 1.1 Кредитор, на положеннях та умовах цього Договору та всіх додаткових угод до нього надає позичальнику споживчий кредит в сумі 68000 доларів США строком до 28 вересня 2022 року та з погашенням відповідно до Графіка погашення (Додаток № 1) до цього договору, що є невід'ємною частиною цього договору;

п. 1.2 Сторони наступним домовилися, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти, що розраховуються на основі процентної ставки, розмір якої може змінюватися на умовах цього договору: 1.2.1 процентна ставка 15 % річних; п. 1.2.2. пільгова процентна ставка 7 % річних. Пільгова процентна ставка встановлюється тимчасово на строк з 25.10.2012 року до 01.10.2015 року; 1.2.3 Сторони домовилися, що починаючи з 02.10.2015 року позичальник сплачує проценти, що розраховуються на основі процентної ставки відповідно до п. 1.2.1, якщо інше не передбачено умовами цього договору».

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на момент укладення оспорюваного кредитного договору мав дозвіл НБУ на здійснення валютних операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу, який є генеральною ліцензією (а.с. 75-77).

31.08.2017 на підставі договору відступлення права вимоги № 114/7-46895, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк», ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив останньому вимоги за кредитними договорами, що укладені між первісним кредитором та боржником (боржниками) (а.с. 25-28), в тому числі і за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 (а.с. 29).

31.08.2017 на підставі договору відступлення права вимоги № 114/7-4685-ДГ, укладеного між ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», ПАТ «Комерційний індустріальний банк» відступив Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 (а.с. 117-121, 122-126, 127).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту. Суд першої інстанції підставно відхилив доводи сторони позивача про порушення вимог Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», оскільки вони не знайшли свого об'єктивного підтвердження в ході розгляду справи, а також про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, а саме: можливість банку здійснювати щорічний перегляд відсоткової ставки, оскільки умова договору щодо визначення відсоткової ставки була змінена Додатковою угодою від 24.04.2014 року, яка була підписана позивачем.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, повинна була усвідомлювати валютні ризики, була вільною у виборі умов, у зв'язку з нижчою процентною ставкою оцінила свій інтерес на користь валютного кредиту у доларах США, одночасно прийнявши на себе всі можливі ризики від коливання курсу цієї іноземної валюти. Підписавши спірний договір, позичальник ОСОБА_1 виразила свою волю саме на вид кредитування в іноземній валюті.

Таким чином наведені вище доводи сторони позивача спростовані в рішенні суду першої інстанції.

Позивач посилається також на п. 6.2. та п. 9.2. договору, які передбачають право банку на зміну відсоткової ставки та право банку на вимогу про дострокове повернення кредиту не суперечить законодавству, що діяло на той час, так, заборона на підвищення процентної ставки в односторонньому порядку діє з 10 січня 2009 року, в той час, як кредитний договір було укладено 24.06.2008.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У договорі про надання споживчого кредиту також зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством.

Згідно п.3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року (чинних на час укладення договору), банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

З п. 3.2. розділу 3 Правил убачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Позивачем ОСОБА_1 не було доведено, що її права як споживача кредитних послуг було порушено, тобто, що кредитний договір було укладено з порушенням норм чинного законодавства. Зокрема, щодо інформації, наданої позивачу про умови кредитування, то така інформація була відома споживачу, і дана обставина підтверджується матеріалами справи.

Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому частково виконувала його умови; банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного договору «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем.

Отже, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що в момент укладення кредитного договору було не дотримано вимоги ч.ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Отже, через порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 371, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2018 року в даній справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Комерційний індустріальний банк» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді