Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2018 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Мазун І.А.,

за участю секретаря судового засідання Кіліян О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Березівська державна нотаріальна контора Одеської області, ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання та заповіту недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про встановлення фактів фактичного проживання, -

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним та визнання права на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначала, що ОСОБА_7 та ОСОБА_4 є її батьками.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 15.11.1999р. встановлено факт прийняття спадщини та визнано за ОСОБА_7 право власності на ? частину домоволодіння №32 по вул. Умова в м. Одесі. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Одеси від 01.09.2001р. виправлено описку в рішенні Іллічівського районного суду м.Одеси від 15.11.1999 р., встановлено факт прийняття спадщини та визнано за ОСОБА_7 право власності на 3/25 частини домоволодіння №32 по вул. Умова в м. Одесі.

Мати позивача була інвалідом дитинства, мала ряд захворювань, сімейне життя батьків позивача було важким, оскільки батько часто випивав та з приводу цього були розлади в сім'ї. З кінця 2005 року батько позивача став проживати у своєї сестри, а позивач працювала вдома, цілодобово наглядаючи за дітьми та за матірю, яка стала часто хворіти та впадати в депресії. Навесні 2006р. до них приїхали родичі її батька і запропонували забрати матір позивача до них у село, де вони будуть проживати разом з батьком. Сподіваючись на те, що свіже повітря та домашні харчі підуть на користь матері та на те, що позивач зможе відвідувати її, позивач погодилася на пропозицію, однак коли позивач приїжджала до матері її всіляко відсторонювали від неї і створювали такі умови, щоб вона там довго не залишалася. У кінці квітня - на початку травня місяця при відвідинах матері позивач побачила, що її стан погіршився та хотіла забрати матір додому, однак їй в цьому було відмовлено у звязку з тим, що в ОСОБА_7 часто таке буває, все минеться, а її стан не що інше як чергова депресія. Батько позивача говорив їй теж саме та просив часто не навідуватися та не турбувати їх.

У травні 2006 року родичі батька приїхали в ОСОБА_8, і коли позивача не було вдома, бульдозером повалили виноградник, арки, паркан та повідомили позивача, що її матір дала їм згоду на будівництво у їхньому дворі нового будинку і що вони будуть проживати у будинку поки не побудують новий. Після цього погрому позивач не знайшла у будинку правовстановлюючих документів та паспорту матері. В подальшому позивач поїхала до матері та намагалася з нею поговорити. Та виглядала розгублено та намагалася щось сказати позивачу, однак родичі не дали можливості поговорити та вигнали позивача з помешкання, сказавши щоб вона більше не приїздила, оскільки після таких відвідин у матері починаються нервові розлади і їм доводиться її заспокоювати. Після цього позивач почала телефонувати їм та казати, що забере матір до себе, але з нею відмовлялися розмовляти, погрожували їй та висловлювали принизливі слова.

06.10.2006р. мати позивача ОСОБА_7 померла.

Позивач постійно проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, виконувала та продовжує виконувати обов'язки по утриманню будинку та оплати комунальних послуг.

20.06.2013р. позивач звернулася до П'ятої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, яка померла 06.10.2006р., однак отримала листа про те, що 3/25 частин домоволодіння по вул. Умова,32 в м. Одесі належить іншій фізичній особі на підставі договору довічного утримання від 26.05.2006р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, а тому видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла 06.10.2006р. не видається можливим.

В подальшому позивачу стало відомо, що 26.05.2006р. її матір уклала з відповідачем договір довічного утримання, згідно якому передала у власність відповідача належну їй 3/25 частину домоволодіння №25 по вул. Умова в м. Одесі.

Оскільки матір позивача була інвалідом дитинства, інші факти вплинули на її психічний стан, позивач вважає, що на час укладання договору довічного утримання матір позивача не могла належним чином усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а отже, даний договір має бути визнаний недійсним на підставі ст.225 Цивільного кодексу України.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати договір довічного утримання, укладений 26.05.2006р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим №4770 недійсним; визнати за нею право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 на 3/25 частин домоволодіння під №32 по вул. Умова в м. Одесі, визнати за нею право користування 3/25 частиною земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння під №32 по вул. Умова в м. Одесі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 та стягнути з відповідача судові витрати.

Відповідач звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_9 про позбавлення права користування житловим будинком, в якому зазначала, що вона є власником 3/25 частин домоволодіння під №32 по вул. Умова в м. Одесі на підставі договору довічного утримання, укладеного 26.05.2006р. між ОСОБА_7 та нею, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим №4770. У цьому будинку зареєстровані, але не проживають ОСОБА_5 та ОСОБА_9, які не мають до неї ніякого відношення, однак добровільно зніматися з реєстраційного обліку не бажають, чим обмежують її у праві користування та розпорядження належної їй власності.

Посилаючись на викладене, просила позбавити права користування 3/25 частинами домоволодіння під №32 по вул. Умова в м. Одесі ОСОБА_5 та ОСОБА_9

Протокольною ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22.09.2014р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог залучено приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Протокольною ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27.10.2015р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог залучено ОСОБА_4

18.11.2015р. до суду надійшла заява ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог та зміну складу осіб, що беруть участь у справі, в якій в якості співвідповідача залучено ОСОБА_4 та крім раніше заявлених вимог, заявлені вимоги: про встановлення факту фактичного проживання померлої 02.10.2006р. ОСОБА_7 з жовтня 2005 року по день смерті як село Демидове, вул. Івана Франка, 13 Березівського району Одеської області; встановлення факту фактичного проживання ОСОБА_2 на момент смерті померлої 02.10.2006р. ОСОБА_7 як село Демидове, вул. Івана Франка, 13 Березівського району Одеської області; встановлення факту фактичного проживання ОСОБА_4 на момент смерті його дружини, померлої 02.10.2006р. ОСОБА_7, як село Демидове, вул.Івана Франка, 13 Березівського району Одеської області.

05.05.2016р. до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Шакун) ОСОБА_10 з позовом до ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6) ОСОБА_11, третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору Березівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, в якому вказувала, що 01.11.2005р. її матір ОСОБА_7 склала на ім'я ОСОБА_6 заповіт, який було посвідчено 01.11.2005 року державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_12 за реєстровим №3879, згідно якому вона заповіла належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними, господарчими будівлями №32, що розташований по вул. Умова в м. Одесі, ОСОБА_6

Підставою для визнання вказаного заповіту недійсним стало те, що ОСОБА_7 на момент вчинення нотаріальної дії не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2016 року об'єднано в одне провадження позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_13, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, визнання права на спадкування, визнання права на користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_4 про позбавлення права користування, встановлення фактів фактичного проживання зі справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Березівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.

20.12.2017р. до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Березівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними та визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якій позивач просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13, посвідчений 01.11.2005 року державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_12 за реєстровим №3879; визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 26.05.2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_13, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим №4770; визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/25 частин домоволодіння №32 по вул. Умова в м. Одесі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла 02.10.2006р., та стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12.10.2018р. позовні вимоги ОСОБА_2 про позбавлення права користування 3/25 частинами домоволодіння під №32 по вул. Умова в м. Одесі ОСОБА_5 та ОСОБА_9 за заявою позивача за зустрічним позовом залишено без розгляду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав свої уточнені позовні вимоги, викладені в заяві від 13.12.2017р., та просила їх задовольнити в повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити, оскільки вважає його безпідставним.

Відповідач та її представник підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити, в задоволенні позову ОСОБА_1 просили відмовити.

Треті особи в судове засідання не з'явилися, сповіщені належним чином. В матеріалах справи є заяви ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про слухання справи у їх відсутності.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши думку сторін та їх представників, допитавши свідків, суд прийшов до наступного.

Згідно до свідоцтва про шлюб, виданого повторно 30.11.2016р. Малиновським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, 27.08.1977р. ОСОБА_7 та ОСОБА_4 уклали шлюб, що був зареєстрований другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №679 (т.4 а.с.209).

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_7 та ОСОБА_4, про що свідчить копія свідоцтва про її народження (т.1 а.с.14).

В матеріалах справи наявна копія рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 15.11.1999р., яким встановлено факт прийняття спадщини та визнано за ОСОБА_7 право власності на ? частину домоволодіння №32 по вул. Умова в м. Одесі (т.1 а.с.18).

Ухвалою Іллічівського районного суду м. Одеси від 01.09.2001р. виправлено описку в рішенні Іллічівського районного суду м. Одеси віл 15.11.1999р., встановлено факт прийняття спадщини та визнано за ОСОБА_7 право власності на 3/25 частини домоволодіння №32 по вул. Умова в м. Одесі (т.1 а.с.17).

Позивач ОСОБА_5 постійно зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчить копія її паспорта та копія будинкової книги (т.1 а.с.19, 97-99).

Сторонами не заперечується, що матір позивача ОСОБА_7 та її батько ОСОБА_4 також зареєстровані за вказаною адресою.

Також сторонами не оспорювали, що за рік до своєї смерті восени 2005р. ОСОБА_7 приїхала до с. Демидове Березівського району Одеської області, де проживали родичі її чоловіка.

Згідно ст.ст.1233-1235 Цивільного кодексу України (в редакції станом на 01.11.2005р.) заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

01.11.2005 року ОСОБА_7 склала на ім'я ОСОБА_6 заповіт, в якому заповіла останній належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними, господарчими будівлями №32, що розташований по вул. Умова в м. Одесі, який було посвідчено державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_12 за реєстровим №3879. В цьому заповіті вказано, що у зв'язку з неписьменністю заповідача заповіт прочитано вголос свідками: ОСОБА_14, ОСОБА_15 (т.3 а.с.112).

Відповідно до ст.ст. 744-746, 748 Цивільного кодексу України (в редакції станом на 26.05.2006р.) за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

26.05.2006р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим №4770, згідно якому ОСОБА_7 передає у власність ОСОБА_6 3/25 частин житлового будинку з надвірними та господарчими будівлями та спорудами №32, що розташований по вул. Умова в м. Одесі та складається в цілому з двох житлових будинків під літ. «А», «Б», житловою площею 108,6 кв.м. та надвірних споруд: «В» - гараж, «Г» - літня кухня, «З» - літній душ, «К» - сарай, «Л» - навіс, І, ІІ, ІІІ вимощення, №1-4,7,9,10 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 1300 кв.м., а ОСОБА_6 зобов'язується забезпечувати відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у кімнаті площею 11,9 кв.м. у відчужуваній частині домоволодіння; забезпечувати щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід, вечеря), вартість продуктів становить 400 грн. на місяць; надання побутових послуг (прання постільної білизни, один раз на десять днів, послуги перукарні один раз на місяць, ремонт побутової, а також аудіо-, відеотехніки тощо), оцінюється сторонами у 30 грн. на місяць; забезпечення належними лікарськими засобами на підставі виданих лікарями рецептів на середню суму в 100грн. на місяць, чи 1200грн. на рік. В цьому договорі зазначено, що у зв'язку з хворобою рук відчужувача, на її особисте прохання та за її дорученням, після прочитання договору довічного утримання (догляд), даний правочин у присутності відчужувача підписано ОСОБА_16 (т.1 а.с.33).

В матеріалах справи наявна копія довіреності, виданої 29.11.2005р. ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_16, яка посвідчена державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_12 за реєстровим №4331 (т.2 а.с.62).

02.10.2006р. ОСОБА_7 померла, що підтверджується копією свідоцтва про її смерть (т.1 а.с.8).

Відповідно до ст.ст. 1216-1218, 1220-1223 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ст.ст.1258, 1261, 1269-1270 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

20.06.2013р. позивач звернулася до П'ятої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, яка померла 06.10.2006р. (т.1 а.с.47-55).

16.07.2013р. позивач отримала листа П'ятої Одеської державної нотаріальної контори, з якого вбачається, що 3/25 частин домоволодіння по вул. Умова,32 в м. Одесі належить іншій фізичній особі на підставі договору довічного утримання від 26.05.2006р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, а тому видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла 06.10.2006р., не надається можливим. Вказане підтверджується копією спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7 (т.1 а.с.47-55).

Згідно ст.ст. 1296-1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

В матеріалах справи є копія постанови П'ятої Одеської державної нотаріальної контори від 09.06.2017р., якою відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок №32 по вул. Умова в м. Одесі після смерті її матері ОСОБА_7, померлої 02.10.2006р. (т.5 а.с.51-52).

Згідно свідоцтва про шлюб, зареєстрованого 15.11.2014р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_6 зареєструвала шлюб зі ОСОБА_17 та перейшла на прізвище «Співак» (т.2 а.с.91).

17.12.1994р. позивач уклала шлюб з ОСОБА_9, взявши прізвище «Шакун». 17.04.2007р. шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 розірвано, а 19.11.2013р. ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_18 та перейшла на прізвище «Кір'язова». Зазначене підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 13.12.2012р., копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 17.04.2007р. та копією свідоцтва про шлюб від 19.11.2013р. (т.1 а.с.245-247).

За життя ОСОБА_7 була інвалідом дитинства, страждала на низку захворювань, а саме синдром Шерешевського-Тернера, ішемічної хвороби серця, недостатність мозкового кровообігу, гіпертонічна хвороба, хронічний піелонефрит, хронічний холецистит та інші. Вказане підтверджується копіями виписок з медичної карки ОСОБА_7 (т.1 а.с.136-144, 195-237)

Крім того, ОСОБА_7 з 30.06.2004р. по 01.07.2004р. знаходилася у відділенні реанімації та інтенсивної терапії з діагнозом: гостре пероральне отруєння клофеліном, суіцидальна спроба, про що свідчить копія листа КУ «Міська клінічна лікарня ім. проф. ОСОБА_8» від 22.04.2013р. Після стабілізації стану, ОСОБА_7 була виписана з відділення, у супроводі доньки, з якої в свою чергу була взята розписка в тому, що вона ознайомлена з необхідністю звернутися з матір'ю до психіатра (т.1 а.с.7, 142 зворот).

Згідно ст.ст.317, 319, 328 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09.12.2010р., яке набрало законної сили, за ОСОБА_6 визнано право власності на 3/25 частин домоволодіння з надвірними та господарськими будівлями та спорудами, розташованого в м. Одесі про вул. Умова,25, який складається з трьох житлових будинків - літ. «А» та літ. «Б» у складі: 3-1 коридор площею 7,4 кв.м.,, 3-2 житлова кімната площею 15,3 кв.м., 3-3 - житлова кімната площею 11,9 кв.м., 3-4 коридор площею 5,6 кв.м., 3-5 кухня площею 7,1 кв.м., 3-6 кухня площею 8,2 кв.м., загальною площею 55,5 кв.м., будинок літ. «К1» у складі: 4-1 коридор, площею 3,6 кв.м., 4-2 кухні площею 21,5 кв.м., 4-3 - санвузла площею 5,5 кв.м., 4-4 житлової кімнати площею 14,6 кв.м., 4-5 житлової кімнати площею 20,8 кв.м., 4-6 гараж площею 14 кв.м., загальною площею 80 кв.м. та надвірних споруд: гаражу «літ.В», літньої кухні «літ.Г»,, сараю «літ.К», навісу літ. «Л», «П», «О», вбиральні літ. «М», вимощення І, ІІ, ІІІ, огорожі №1,2,4,7,9,11,12-16», що розташовані на земельній ділянці площею 1300кв.м. (т.3 а.с.7-8).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 02.04.2015р. реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_17 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6) Т.О. на праві приватної власності належить земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0657га кадастровий номер :36:018:0007 за адресою: м. Одеса, вул. Умова,32 (т.3 а.с.14). Зазначене також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.04.2015р. (т.3 а.с.15).

Допитані в судовому засіданні свідки позивача ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27 підтвердили, що ОСОБА_7 постійно хворіла, у останні роки свого життя перебувала у тяжкому фізичному та депресивному стані, мала психічні розлади, потребувала постійного і спеціального догляду. Свідок позивача ОСОБА_15 надала суду суперечливі свідчення стосовно процедури складання та підписання ОСОБА_7 заповіту, проте, підтвердила факт неспроможності ОСОБА_7 самостійно прочитати та підписати складений нею заповіт.

Допитані в судовому засіданні свідки відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_16 пояснили, що ОСОБА_7 з жовтня 2005 року проживала в ІНФОРМАЦІЯ_3 в родині ОСОБА_16; почувалася добре; пропозицію щодо складання заповіту та укладення договору довічного утримання на користь ОСОБА_2 покійна висловила особисто; у них не виникало сумнівів стосовно її адекватності. Суд критично відноситься до показань зазначених свідків, оскільки вони мають суперечливий характер, зокрема, що стосується стану здоровя ОСОБА_7, наявних захворювань, її фізичного стану, проміжку часу хвороб тощо.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.10.2016р. у справі призначена посмертна комплексна судова психолого-психіатрична експертиза.

Згідно висновку судово-психіатричних експертів від 13.02.2017р. за № 49 ОСОБА_7 протягом життя, а саме з 04.03.2005р. страждала важким хронічним стійким психічним розладом у вигляді тяжкого затяжного депресивного розладу органічного походження. ОСОБА_7 на момент складання нею заповіту на користь ОСОБА_6, посвідченого 01.11.2005 року державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_12 за реєстровим №3879, та укладання договору довічного утримання між ОСОБА_7 та ОСОБА_13, посвідченого 26.05.2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим №4770, страждала важким хронічним стійким психічним розладом у вигляді тяжкого затяжного депресивного розладу органічного походження, внаслідок чого була абсолютно не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_7 така, що страждала на момент складання нею заповіту на користь ОСОБА_6, посвідченого 01.11.2005 року державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_12 за реєстровим №3879, та укладання договору довічного утримання між ОСОБА_7 та ОСОБА_13, посвідченого 26.05.2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим №4770, страждала важким хронічним стійким психічним розладом у вигляді тяжкого затяжного депресивного розладу органічного походження, внаслідок чого була абсолютно не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_7 така, що страждала важким хронічним стійким психічним розладом у вигляді тяжкого затяжного депресивного розладу органічного походження, була абсолютно не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і прогнозувати наслідки своїх дій при складанні нею заповіту на користь ОСОБА_6, посвідченого 01.11.2005 року державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_12 за реєстровим №3879, та укладанні договору довічного утримання, між ОСОБА_7 та ОСОБА_13, посвідченого 26.05.2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 4770. ОСОБА_7 при складанні нею довіреності на імя ОСОБА_16 від 29.11.2005р. страждала важким хронічним стійким психічним розладом у вигляді тяжкого затяжного депресивного розладу органічного походження, була абсолютно не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.4 а.с.190-203).

Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28.09.2016 року, № 6-9цс12 від 29.02.2012 року.

Відповідно до ст.ст. 89, 110 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суд погоджується з вищевказаним висновком судово-психіатричних експертів від 13.02.2017р. за № 49, оскільки показання свідків відповідача про те, що ОСОБА_7 під час складання спірного заповіту та укладення договору довічного утримання усвідомлювала значення своїх дій і повністю могла ними керувати, мають побічне значення для встановлення того, чи була здатна ОСОБА_7 в момент вчинення цих правочинів розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Зазначене кореспондується з Постановою Верховного Суду від 17.10.2018р. у справі №465/1217/16-ц (провадження №61-1333св18).

Згідно ст.ст. 203-205, 215-216, 225, 1257 Цивільного кодексу України (в редакції станом на 01.11.2005р. та станом на 26.05.2006р.) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку про те, що на момент складання ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_6 заповіту, посвідченого 01.11.2005 року державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_12 за реєстровим № 3879 та на момент укладання між ОСОБА_7 за ОСОБА_6 договору довічного утримання, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 4770, ОСОБА_7 не розуміла значення своїх дій, не могла ними керувати, а отже ці правочини повинні бути визнані недійсними.

Що стосується зустрічних позовних вимог щодо встановлення фактів фактичного проживання ОСОБА_7, ОСОБА_30 та ОСОБА_4 по вул. Івана Франка,13 в с. Демидове Березівського району Одеської області суд зазначає наступне.

Згідно довідки виконавчого комітету Демидівської сільської ради Березівського району Одеської області від 30.10.2015р. ОСОБА_7 з жовтня 2005 року до дня своєї смерті проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 без реєстрації (т.2 а.с.192).

Крім того, у свідоцтві про смерть ОСОБА_7 від 14.12.2012р., яке було повторно видано, зазначено місце державної реєстрації виконавчий комітет Демидівської сільської ради Березівського району Одеської області (т.1 а.с.8).

Відповідно довідки виконавчого комітету Демидівської сільської ради Березівського району Одеської області від 30.10.2015р. чоловік ОСОБА_7 ОСОБА_4 з 2003р. та по теперішній час проживає за вищевказаною адресою без реєстрації (т.2 а.с.193).

В довідці виконавчого комітету Демидівської сільської ради Березівського району Одеської області від 12.11.2015р. зазначено, що ОСОБА_2 з 1985р. була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, однак з 2005р. по 2006р. проживала ІНФОРМАЦІЯ_6 без реєстрації та здійснювала догляд за ОСОБА_7 до дня її смерті 02.10.2006р. за договором довічного утримання (т.2 а.с.195).

Також в матеріалах справи наявні довідки виконавчого комітету Демидівської сільської ради Березівського району Одеської області від 27.02.2006р. та від 02.10.2006р., з яких вбачається, що ОСОБА_16, який є батьком ОСОБА_2, мешкає за адресою: с. Демидове вул. Піонерська,19 Березівського району Одеської області, поніс витрати на поховання ОСОБА_7 (т.2 а.с.194).

Статтею 1221 ЦК України визначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Аналогічну норму містить пункт 3.21 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Містерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок).

Згідно пункту 3.22. глави 10 розділу ІІ Порядку у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Таким чином, за правилами пункту 3.22. глави 10 розділу ІІ Порядку вищевказані довідки виконавчого комітету Демидівської сільської ради Березівського району Одеської області, видані ОСОБА_4 та ОСОБА_2, можуть бути доказом постійного проживання із спадкодавцем (ОСОБА_7М.) тільки у разі відсутності у їх паспортах відмітки про реєстрацію їхнього місця проживання взагалі (якщо спадкоємець знявся з реєстрації за попереднім місцем проживання та не звернувся до органу реєстрації після прибуття до нового місця проживання).

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно п. 187 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Міністерством юстиції України від 03.03.2004р. №20/5, чинної на момент смерті ОСОБА_7 (далі по тексту - Інструкція), місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини.

Разом з тим, визначення терміну "постійне місце проживання", будь-які часові критерії для визначення факту постійності в чинному законодавстві відсутні.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті 29, частини другої статті 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.

Відповідно до п. 211 зазначеної Інструкції, доказом постійного проживання разом із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління, житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Тривалість спільного проживання спадкодавця із спадкоємцем за законом не визначена та необхідно розрізняти: місце проживання та місце перебування особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Заява про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підлягає задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.02.2018 року (справа №2/0624/776/2012), постанові від 31.10.2018 року ( справа №272/587/17-ц).

Місце проживання підтверджується реєстрацією, яка в даній справі у спадкодавця і позивача була спільною.

Згідно до ст.ст. 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Відповідач ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів, що є її процесуальним обовязком, про те, що на час відкриття спадщини вона постійно проживала разом з ОСОБА_7М, вела з нею спільне господарство. Факт догляду за ОСОБА_7 та тимчасове її перебування у с. Демидове Березівського району Одеської області не свідчить про їх постійне спільне проживання однією сімєю.

Для встановлення факту прийняття спадщини в порядку частини 3 статті 1268 ЦК України юридичне значення має місце відкриття спадщини відповідно до правил ч. 3 ст. 1221 ЦК України, тобто останнє місце проживання спадкодавця; факт постійного проживання встановлюється виключно щодо спадкоємця та не може своїм наслідком мати зміну місця проживання померлого спадкодавця та, відповідно, місця відкриття спадщини. Наразі відповідач ОСОБА_2 фактично у своїй зустрічній позовній заяві ставить питання про зміну постійного місця проживання спадкодавця ОСОБА_7

Суд вважає за необхідне зазначити, що правом звернення до суду з позовом (заявою) про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, має особисто спадкоємець (ст. 16 ЦК України, ст. ст. 4, 293 ЦПК України). Разом з тим, ОСОБА_4 своє право на звернення до суду з відповідним позовом не використав; на спадкове майно не претендує, що особисто підтвердив під час допиту в судовому засіданні. Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо уповноваження ОСОБА_4 ОСОБА_2 на представництво його інтересів у зазначеній справі стосовно встановлення факту його проживання у ІНФОРМАЦІЯ_7.

Посилаючись на вищевикладене, суд прийшов до висновку про можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Березівська державна нотаріальна контора Одеської області, ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання та заповіту недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про встановлення фактів фактичного проживання.

З урахуванням ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 2202 грн. 75коп., які сплачені нею при подачі позовних заяв.

Керуючись ст. ст.203-205, 215, 216, 225, 317, 319, 328, 392, 744-746, 748-751, 1216-1218, 1220-1223, 1233-1235, 1257-1258, 1261, 1268-1270, 1296-1298 ЦК України, ст.ст. 12, 80, 81, 82, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Березівська державна нотаріальна контора Одеської області, ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання та заповіту недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13, посвідчений 01.11.2005 року державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_12 за реєстровим №3879.

Визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 26.05.2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_13, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим №4770.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, право власності на 3/25 частин домоволодіння № 32 по вул. Умова в м. Одесі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла 02.10.2006р.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, ІПН НОМЕР_1, паспорт серії КМ № 939102, виданий 30.12.2014р. Малиновським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, ІПН НОМЕР_2, паспорт серії КМ №877495, виданий 31.12.2013р. Малиновським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області судовий збір в сумі 2202 (дві тисячі двісті дві) грн. 75 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про встановлення фактів фактичного проживання залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А. МАЗУН