Справа № 376/2516/17 Головуючий у І інстанції Клочко В. М.
Провадження № 22-ц/780/2642/18 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 52 02.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 серпня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А. , Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Сквирське комунальне господарство» на рішення Сквирського районного суду Київської області від 14 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Сквирське комунальне господарство», третя особа: ОСОБА_3, про стягнення належної заробітної плати, скасування наказу про скорочення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся із позовом, в якому просив скасувати наказ № 152 -К від 20 вересня 2017 року про його звільнення з КП «Сквирське комунальне господарство» (далі - КП «СКГ») , поновити його на роботі, стягнути недоотриману заробітну плату та середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що з 13 червня 2006 року по 20 вересня 2017 року він працював в КП «СКГ» на різних посадах, а з 16 липня 2014 року по день звільнення працював на посаді начальника комерційно-договірного відділу КП «СКГ».

Вказує, що наказом КП «СКГ» від 05 липня 2017 року було анонсовано ліквідацію комерційно-договірного відділу та скорочення численності працівників КП «СКГ», а 20 вересня 2017 р. наказом 152-К КП «СКГ» він був звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає, що його звільнення відбулося з порушенням закону, оскільки його не повідомили про відсутність роботи за його професією чи спеціальністю на КП «СКГ» та йому не було запропоновано іншої роботи на цьому ж підприємстві, крім того звільнення відбулося без погодження на це профспілкового комітету.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 14 березня 2018 року позов задоволено, скасовано наказ № 152-К від 20 вересня 2017 року про звільнення ОСОБА_2, поновлено позивача на посаді начальника комерційно-договірного відділу КП «СКГ», стягнуто з КП «СКГ» на користь ОСОБА_2 8828 гривень недоотриманої заробітної плати та середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 50 008 гривень 56 копійок, а також 2819 грн. судових витрат.

Не погодившись із цим рішенням, представник КП «СКГ» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що місцевим судом не було належним чином досліджено усіх обставин справи, та не враховано, що позивач належним чином під розпис повідомлявся про відсутність на підприємстві вільних робочих місць та що у підприємства не має змоги запропонувати йому іншу роботу, тому вважає звільнення позивача таким, що відбулося з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи , недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими , невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи , порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося без дотримання порядку встановленого законом, оскільки позивача при звільненні не було повідомлено про наявність інших робочих місць на підприємстві і не було запропоновано іншу посаду та, що це звільнення відбулося без погодження із профспілковим органом підприємства.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України - про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України) у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Частиною 3 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40, пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Згідно роз'яснень, що містяться у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" N 9 від 6 листопада 1992 року, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

З матеріалів справи вбачається, що наказом КП «СКГ» від 05.07.2017 року № 140-ОД, прийнятого на підставі постанови КМУ від 12.03.2006 року № 179 «Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій», з яким позивач був ознайомлений під розпис, було анонсовано ліквідацію комерційно-договірного відділу та скорочення чисельності працівників КП «СКГ» шляхом скорочення посади начальника комерційно-договірного відділу, фахівця по роботі з проблемної заборгованості, а 20.09.2017 року наказом № 152-К КП «СКГ» ОСОБА_2 було звільнено на підставі п.1 ст. ст. 40 КЗпП України з 20.09.2017 року (а.с.11, 12).

Відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету КП «Сквирське комунальне господарство» №11 від 31 липня 2018 року, яке відбулося під час перегляду оскаржуваного рішення у суді апеляційної інстанції, профспілковим комітетом погоджено звільнення ОСОБА_2 із займаної посади начальника комерційно-договірного відділу згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

З копії довідки від 12 липня 2017 року вбачається, що відповідачем було повідомлено позивача під розпис про те, що на підприємстві відсутні вакантні робочі місця, на які можна було б перевести ОСОБА_2 та, що підприємство не має можливості запропонувати йому іншу роботу (а.с.160).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо незаконності звільнення позивача зроблені за неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий суд вважав встановленими.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, з урахуванням того, що відповідач належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення та про відсутність вакансій на підприємстві та, враховуючи на надання згоди профспілковим комітетом КП «СКГ» на таке звільнення позивача, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Крім того, вимоги про стягнення заробітної плати є похідними від вимог про скасування наказу про звільнення, а тому задоволенню також не підлягають як похідні від основних вимог.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Сквирське комунальне господарство» задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 14 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Сквирське комунальне господарство» 2643, 00 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: