Справа № 201/6022/18
Провадження № 2/201/2075/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді - Федоріщева С.С,

при секретарі - Кияшко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року позивач звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 14 лютого 2009 року, який було зареєстровано Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції за актовим записом № 73. Від цього шлюбу вони мають малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2014 року шлюб з відповідачем розірвано. Дитина проживає разом з позивачем. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2014 року з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі 700 грн. На даний час позивач не може забезпечувати дитину у повному обсязі, при цьому батько дитини може сплачувати аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 2000 грн., оскільки він є працездатною особою та має постійне місце роботи, інших утриманців не має. У зв'язку із викладеним позивач просить суд збільшити розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2014 року, з 700 грн. до 2000 грн. з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач надала до суду заяву, у якій наполягала на задоволенні позовних вимог.

Відповідач також надав до суду заяву, у якій не заперечував проти стягнення з нього аліментів у розмірі 1500 грн. Також відповідачем надано пояснення, у яких останній зазначив, що починаючи з травня 2017 року він за власним бажанням сплачує аліменти у розмірі 1000 грн. До того ж сума прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 01 липня 2018 року становить 1944 грн. та при цьому обидва батьки повинні приймати участь в утриманні дитини. Крім того, щомісячно з його заробітної плати здійснюються відрахування у виконавчому провадженні про стягнення із нього матеріальної шкоди у розмірі 47515,31 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2013 року було розірвано (а.с. 9).

Від указаного шлюбу позивач та відповідач мають малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10). Дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні (а.с.3).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь матері ОСОБА_1 у твердій грошовій сумі 700 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.7-8).

Законом України «Про державний бюджет на 2018 рік» встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2018 року у розмірі 1860 грн., з 1 липня - 1944 грн., з 1 грудня - 2027 грн.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому такий обов'язок є особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Частиною 1 ст. 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Положеннями ст. 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із пунктами 17, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

За змістом ст.ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову.

Так Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Суд, дослідивши докази приходить до такого висновку.

Судом враховано, що сторони мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про доцільність збільшення розміру аліментів та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 аліментів у розмірі 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, задовольнивши таким чином позовні вимоги частково.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 141, 180, 181, 182, 183, 184, 192 СК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів задовольнити частково.

Збільшити розмір аліментів, стягнутих на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 02 липня 2014 року, і стягувати з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) аліменти на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. (однієї тисячі п'ятсот грн.) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Розмір аліментів, що стягуються у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до закону.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев