ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/622/18 Справа № 213/234/18 Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О.М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство "Південний гірничо -збагачувальний комбінат",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 15 травня 2018 року, яке ухвалено суддею Нестеренком О.М. о 17 годині 23 хвилини у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 18 травня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «ПІВДГЗК») про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначив, що він тривалий період працював на ПАТ «ПІВДГЗК» та звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. При звільненні з ним не був проведений розрахунок, у зв'язку з чим у травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «ПІВДГЗК» про стягнення невиплаченої на день звільнення грошової суми одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки її виплати.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 13 червня 2017 року йому було відмовлено в задоволені позовних вимог повністю.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року рішення Інгулецького районного суду від 13 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з відповідача ПАТ «ПІВДГЗК» на користь ОСОБА_1 5459,39 грн. невиплаченої вихідної допомоги при звільнені та 7543,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період 20.09.2014 року по 01.11.2014 року.

Посилаючись на те, що, на момент звернення до суду з даним позовом, вихідну допомогу в розмірі 5459,39 грн. йому не виплачено, уточнивши позов, просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 34450,80 грн. за період з 01.11.2014 року по 28.02.2015 року.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 15 травня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ПІВДГЗК» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 листопада 2014 року по 28 лютого 2015 року в сумі 20555,22 грн.

Стягнуто з ПАТ «ПІВДГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «ПІВДГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що рішення яке стало підставою для повторного звернення позивача до суду, оскаржується в Верховному Суді, позивач неодноразово змінював суму та предмет позовних вимог. Посилаючись на аналогічні судові справи, вважає, що судом безпідставно не застосовано до спірних правовідносин позовну давність. Розмір середнього заробітку, стягнутого судом першої інстанції, на думку відповідача, є не співмірним з розміром несвоєчасно виплаченої одноразової допомоги при звільнені.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1- ОСОБА_2 зазначає, що відповідач в апеляційній скарзі не навів жодного доказу на підтвердження порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ПАТ «ПІВДГЗК»- Паливоду О.С., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 у період з 12.01.1993 року по 24.06.1997 року та з 17.09.2004 року по 19.11.2014 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «ПІВДГЗК» та працював електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування (а.с. 10-12).

Згідно наказу № 389к від 19 вересня 2014 року ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію ( а.с.12).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 13 червня 2017 року, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «ПІВДГЗК» про стягнення невиплаченої одноразової допомоги при звільнені та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, скасоване та ухвалене нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ПІВДГЗК» на користь ОСОБА_1 невиплачену одноразову вихідну допомогу при звільненні в розмірі 5459,39 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 вересня 2014 року по 01 листопада 2014 року у розмірі 7543,20 грн. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2688 грн. В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що наявні правові підстави для застосування ст.ст.116,117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 листопада 2014 року по 28 лютого 2015 року в розмірі 20 555,22 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 13 червня 2017 року, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «ПІВДГЗК» про стягнення невиплаченої одноразової допомоги при звільнені та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасоване та ухвалене нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ПІВДГЗК» на користь ОСОБА_1 невиплачену одноразову вихідну допомогу при звільненні в розмірі 5459,39 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 вересня 2014 року по 01 листопада 2014 року у розмірі 7543,20 грн. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2688 грн. В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається із уточненої позовної заяви ОСОБА_1, останній просив суд стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2014 року по 28 лютого 2015 року, оскільки за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року стягнуто на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 вересня 2014 року по 01 листопада 2014 року.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред?явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд, на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При цьому, саме по собі ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, при його невиконанні, не звільняє роботодавця від відповідальності згідно зі ст. 117 КЗпП України. Таке розяснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Так, Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення по день фактичної виплати всіх належних йому до сплати сум, а, оскільки на момент звернення до суду з даним позовом ці суми йому виплачено не було, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 листопада 2014 року по 28 лютого 2015 року, тобто в межах заявлених позовних вимог, що відповідає нормам ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України.

Середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 251,44 грн., що встановлено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року та не оспорюється сторонами, а тому згідно ч.ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України вважається таким, що не потребує додаткового доведення.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для застосування принципу співмірності та зменшення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Так, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу; розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду (постанова Верховного Суду України від 13 березня 2017 року, справа № 205/4041/14-ц).

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини встановлює, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, "правомірні (законні) очікування" - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Враховуючи вищевикладений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, апеляційний суд доходить до висновку, що несплата роботодавцем належних позивачеві гарантованих виплат при звільненні, є втручанням у визначений майновий інтерес працівника в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Беручи до уваги сукупність зібраних доказів, суд дійшов впевненого висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача у зв'язку з неправомірною тривалою бездіяльністю саме відповідача та відсутністю жодних винних дій позивача, що встановлено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року. До того ж в розумінні дії Конвенції і встановлених обставин у даній конкретній справі виявлено, що правомірні очікування позивача порушені, що підпадає під дію статті 1 Протоколу № 1, тобто підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, у зв'язку з чим колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в цій частині.

Посилання відповідача на практику розгляду аналогічних справ є безпідставними та суперечать чинному законодавству, згідно якого суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України ( ч.1 ст. 8 ЦПК України).

Не може взяти до уваги колегія суддів доводи апеляційної скарги, щодо застосування до вимог позивача наслідків пропуску позовної давності.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено тримісячний строк позовної давності щодо вирішення інших трудових спорів, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Так, рішенням Конституційного суду України від 22.02.2012 у справі № 4-рп/12 щодо взаємозв'язку положень ч.1 ст.233 КЗпП України з положеннями ст.ст.116, 117, 237-1 цього кодексу, встановлено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, про те, що оскільки згідно з наданим відповідачем платіжним дорученням, відповідно до якого розрахунок за попереднім рішенням з Позивачем проведено 19.01.2018 року, тому саме з цієї дати слід обраховувати початок строку позовної давності, з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 31.01.2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб'єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 15 травня 2018 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 10 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: