АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1287/18Головуючий по 1 інстанції - ОСОБА_1
Категорія: 53, 55 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Храпка В.Д.

за участю секретаря: Матюхи В.І.

позивач: ОСОБА_3

представник позивача адвокат ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що з 25 січня 2016 року по березень 2017 року вона працювала за трудовим договором на фізичну особу-підприємця ОСОБА_5, на посаді продавця продовольчих товарів в магазині «Хвиля продуктів», що розташований в м. Черкаси, вул. Козацька, 9.

Згідно п. 3 Трудового договору від 25.01.2016 року фізична особа зобовязалася сплачувати працівникові заробітну плату в розмірі 1400 грн на місяць, але не нижче законодавчо встановленого розміру заробітної плати. При цьому у звязку із зміною розміру мінімальної заробітної плати з лютого 2016 року позивачу була встановлена заробітна плата в розмірі 1500 грн, з грудня 2016 року в розмірі 1600 грн, а з січня 2017 року в розмірі 3200 грн.

Вказує, що відповідач здійснювала відповідні нарахування на заробітну плату позивача та виплачувала податки, але заробітну плату позивачу протягом дії трудового договору не виплачувала.

01 березня 2017 року позивач не була допущена до свого робочого місця та згодом дізналася, що вона звільнена з 01.03.2017 року, але їй не відомі підстави та формулювання такого звільнення.

ОСОБА_3 зазначає, що розрахунок по заробітній платі з нею проведений не був, а свою трудову книжку позивач змогла отримати лише в 2018 році, проте без будь-якого запису про звільнення та його причини.

Таким чином, позивач вказує, що відповідач не виплатила їй заробітну плату в сумі 17 624,81 грн.

Крім того, позивач зазначає, що у звязку з невиплатою з вини власника належних їй сум підлягає до стягнення також середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

На підставі викладеного та з врахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь 17 624, 81 грн заробітної плати; стягнути з ОСОБА_5 на її користь 42 400 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 червня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за період з 25 січня 2016 року по 28 лютого 2017 року в сумі 17 624, 81 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2017 року по 10.04.2018 року в сумі 42 400 грн з відрахуванням при виплаті податків та обовязкових платежів передбачених законодавством України; судові витрати у виді судового збору в сумі 704, 80 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1450 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суду не надано доказів, які підтверджують, що ОСОБА_3 виплачена заробітна плата за період 25.01.2016 року по 28.02.2017 року, а тому суд прийшов до висновку про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 17 624, 21 грн. Крім того, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2017 року по 10.04.2018 року (в межах заявлених позовних вимог), суд вважав, що з відповідача підлягає до стягнення сума в розмірі 42 400 грн, тобто в межах заявлених позивачем вимог, хоча фактично розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 44 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність рішення суду першої інстанції та ухвалення його судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В мотивування апеляційної скарги апелянт зазначає, що нею було проведено всі належні розрахунки із позивачем, що підтверджується відомостями та звітністю до ДФС, а саме про виплату заробітної плати ОСОБА_3 та суми утриманих податків за період з січня 2016 року по березень 2017 року.

Зазначає, що наказом №10 від 01 березня 2017 року позивача було звільнено, але внести запис до трудової книжки виявилось неможливим, оскільки трудову книжку ОСОБА_3 зберігає у себе, і відповідачу, як роботодавцю, перешкоджає внести запис про звільнення.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то апелянт вказує, що жодної заборгованості по заробітній платі у відповідача перед позивачем немає, а тому вказана позовна вимога є безпідставною.

Крім того позивачем пропущено строк для звернення до суду, який визначений ст. 233 КЗпП України.

Також зазначає, що позивач ОСОБА_3 на даний час працює у ТОВ «І.К.ВЕЛ» на посаді фармацевта аптеки №48 з 05.04.2018 року та отримує заробітну плату, що виключає стягнення заробітку за час затримки, який нею заявлений.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що факт її працевлаштування в квітні 2018 року на нову роботу немає жодного юридичного значення при розгляді даної справи, оскільки ч. 3 ст. 117 КЗпП України в якій було передбачено, що у разі, якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в ч. 1 цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи була виключена з Кодексу в 2005 році.

Вказує, що тлумачення представником відповідача рішення Конституційного суду №4рп-2012 є невірним, так як строк позовної давності при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 3 місяці з моменту фактичного здійснення розрахунку, але такий розрахунок з позивачем досі не здійснений.

Заслухавши учасників справи, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до Трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 25.01.2016 року укладеного між ОСОБА_5, як роботодавцем та ОСОБА_3, як працівником позивач зобовязалася виконувати роботу продавця продовольчих товарів, а відповідач оплачувати дану роботу. Трудовий договір визначено як безстроковий. Тривалість робочого часу не повинна перевищувати 40 годин на тиждень. Розмір заробітної плати становить 1400 грн на місяць, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до Наказу ФОП ОСОБА_5 № 12 від 25.01.2016 року з 25.01.2016 року ОСОБА_3 прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_5 на посаду старшого продавця продовольчих товарів, призначено оплату праці погодинно. Про прийняття на роботу зроблено відповідний запис в трудовій книжці ОСОБА_3

Наказом ФОП ОСОБА_5 №10 від 01.03.2017 року ОСОБА_3 звільнена з роботи з 01.03.2017 року за згодою сторін. Запис в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_3 відсутній.

Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 зазначає, що заробітна плата за час роботи позивача їй була виплачена в повному обсязі і заборгованості не існує, що підтверджується копіями Податкових розрахунків ФОП ОСОБА_5 сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб і сум утримуваного з них податку за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2016 року та І квартал 2017 року, а також Відомості про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам за період із січня 2016 року по лютий 2017 року, а згідно інформації УПФ в м. Черкасах Черкаської області щодо Індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_3 щомісячно нараховувалась (до виплати податків та зборів) заробітна плата.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідач вказувала у відзиві на позовну заяву, що позивач сама особисто видавала заробітну плату працівникам, в тому числі і собі, проте відмовлялась ставити свої підписи у відомостях.

Таким чином у матеріалах справи відсутні належні докази отримання ОСОБА_3 заробітної плати за період з січня 2016 року по березень 2017 року, оскільки податкові розрахунки та відомості про нарахування заробітної плати, які подані ФОП ОСОБА_3 до податкових органів не свідчать про фактичне отримання позивачем нарахованої заробітної плати.

Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження отримання заробітної плати позивачем, таких як відомості на видачу заробітної плати з особистим підписом ОСОБА_3, або докази перерахування коштів на її картковий рахунок (в разі його наявності).

Таким чином, в день звільнення позивачу не було виплачено всі належні до сплати суми, що є порушенням вимог частини першої статті 116 КЗпП України і покладає на відповідача зобов'язання, передбачені статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до інформації УПФ в м. Черкасах Черкаської області щодо Індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_3 щомісячно нараховувалась (до виплати податків та зборів) заробітна плата ОСОБА_5 в таких розмірах: січень 2016 року 394, 74 грн, лютий-листопад 2016 року 1500 грн, грудень 2016 року 1600 грн, січень-лютий 2017 року 3200 грн.

У своїх уточнених позовних вимогах ОСОБА_3 просила суд стягнути середній заробіток за період з 01.03.2017 року по 10.04.2018 року та який складає 42 400 грн.

При обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку судом першої інстанції вірно застосовано Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого КМУ №100 від 08.12.1995 року.

Відповідно до пункту першого вказаного Порядку, він застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до пункту восьмого Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного число робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства.

Судом першої інстанції правильно проведено розрахунок середньої заробітної плати за час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи з даних, які містяться у Відомостях про нарахування заробітної плати ОСОБА_3 за січень лютий 2017 року поданих до органів ДФС України та у відповідності до яких заробітна плата ОСОБА_3 становила 3200 грн.

Щодо тверджень апелянта про те, що ОСОБА_3 з 05.04.2018 року працює в ТОВ «І.К.ВЕЛ» та отримує заробітну плату, що виключає стягнення заробітку за час затримки у такому розмірі, то судова колегія вважає їх безпідставними, оскільки статтею 117 КЗпП України передбачена виплата працівникові середнього заробітку по день фактичного розрахунку з ним. При цьому, законом не визначено обмежень щодо такого стягнення у звязку із працевлаштуванням особи на іншу роботу, а єдиною підставою для закінчення строку такого нарахування є день розрахунку з працівником.

У даній справі на час звернення з позовом до суду з ОСОБА_3 розрахунку проведено не було, як і на час розгляду судом першої та апеляційної інстанцій, а тому нарахування середнього заробітку жодним чином не повязано з отриманням позивачем заробітної плати на іншій роботі та не виключає відповідальності відповідача щодо сплати зазначених коштів на користь позивача.

Щодо тверджень апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, оскільки позивач дізналася про порушення свого права після звільнення з роботи у березні 2017 року, а звернулась з позовом лише у березні 2018 року, то колегія суддів, перевіривши доводи в цій частині приходить до наступних висновків.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обовязків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обовязків.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Таким чином, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Щодо посилання апелянта на рішення Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, то у відповідності до змісту вказаного рішення для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд звертає увагу, що вказане рішення підлягає застосуванню в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, в тому разі якщо з працівником проведено остаточний розрахунок.

В даній справі ФОП ОСОБА_5 остаточного розрахунку по заробітній платі з ОСОБА_3 проведено не було, а тому право останньої звернутися до суду з позовом про стягнення належної їй заробітної плати не обмежено будь-яким строком.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не скасовують.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи поданий позов, суд першої інстанції правильно визначився з характером правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 червня 2018 року у справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 26 липня 2018 року.

Судді: