Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 146/1364/16-ц

провадження № 61-13108св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 02 червня 2017 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Медвецького С. М., Марчук В. С.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 10 листопада 2011 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 11Ф-39,за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 300 тис. грн зі сплатою 20,0 % річних на строк до 10 листопада 2014 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 11 листопада 2011 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № б/н, предметом якого є цілісний майновий комплекс хлібзаводу загальною площею 915 кв. м по АДРЕСА_1. Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 73 307 грн 77 коп. У зв'язку з невиконанням відповідачем вказаного рішення суду та своїх зобов'язань за кредитним договором ПАТ «Брокбізнесбанк» продовжувало нараховувати проценти та штрафні санкції. Станом на 12 жовтня 2016 року в позичальника утворилася заборгованість перед банком у розмірі 245 410 грн 55 коп. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ПАТ «Брокбізнесбанк» просило в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотечного майна з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, визначеною звітом про оцінку майна від 08 вересня 2016 року, яка становить 1 699 200 грн.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Брокбізнесбанк» про визнання припиненими кредитного договору та договору іпотеки, посилаючись на те, що 02 листопада 2016 року державним виконавцем Томашпільського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (далі - Томашпільський відділ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області) було ухвалено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з повним виконанням вищевказаного рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року. Оскільки він виконав зобов'язання за кредитним договором, то іпотека є припиненою. А тому відсутні підстави для задоволення вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 22 березня 2017 рокуу складі судді Скаковської І. В. в задоволенні позову ПАТ «Брокбізнесбанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання позичальником основного зобов'язання або його частини, воно не буде виконане. Враховуючи, що на час розгляду справи ОСОБА_1 сплачено заборгованість за тілом кредиту, відсутні підстави для задоволення первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), а також - на сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Оскільки в період з 11 листопада 2014 року по 11 жовтня 2016 рік у позичальника утворилася заборгованість перед банком за процентами та штрафними санкціями, які нараховані після ухвалення рішення, то кредитні правовідносини між сторонами не припинилися.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 02 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено частково. Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 22 березня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ «Брокбізнесбанк» скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що нарахування процентів за користування кредитом після припинення дії кредитного договоруне передбачено, і відповідно немає підстав для нарахування на ці проценти пені, штрафів, інфляції та 3 % річних. Банком необґрунтовано включено у розрахунок заборгованості штрафні санкції за порушення умов іпотечного договору, оскільки вони не є предметом основного зобов'язання і не можуть забезпечуватися іпотекою. Крім цього, банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу в межах процедури виконавчого провадження, однак таке провадження на час ухвалення судом рішення закрите у зв'язку з виконанням рішення суду про стягнення основного боргу. Рішення місцевого суду підлягає скасуванню, оскільки ухвалене за неповно встановлених обставин справи і містить висновки, що не відповідають вимогам закону. Однак у задоволенні позову банку слід відмовити у зв'язку із включенням в розрахунок заборгованості за основним зобов'язанням необґрунтованих сум та відсутністю підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

У червні 2017 року ПАТ «Брокбізнесбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду Вінницької області від 02 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову банку і ухвалити в означеній частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ПАТ «Брокбізнесбанк» мотивована тим, що висновок апеляційного суду про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, є необґрунтованим, оскільки саме на підставі рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а не про стягнення заборгованості відкривається виконавче провадження, у межах якого проводяться торги. Також судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки розрахунку заборгованості за кредитним договором та не взято до уваги, що банк нараховував неустойку, інфляційні втрати та 3 % річних не лише на проценти, а й на тіло кредиту.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 19 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 березня 2018 року справу № 146/1364/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржено, тому в касаційному порядку не переглядається.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 10 листопада 2011 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 11Ф-39, за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді поновлювальної відкличної кредитної лінії у розмірі 300 тис. грн зі сплатою 20,0 % річних на строк до 10 листопада 2014 року.

24 листопада 2011 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за якою встановлено нову процентну ставку за користування кредитом у розмірі 22 % річних та передбачено надання позичальнику траншу в розмірі 300 тис. грн.

Додатковою угодою від 23 липня 2013 року № 2 до кредитного договору банком надано позичальнику транш у розмірі 100 тис. грн та погоджено графік повернення кредиту та процентів.

Відповідачем не заперечувалося отримання ним 24 листопада 2011 року кредитних коштів в сумі 300 тис. грн та 23 липня 2013 року - в сумі 100 тис. грн.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 11 листопада 2011 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № б/н, предметом якого є цілісний майновий комплекс хлібзаводу загальною площею 915 кв. м по АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_1 не виконував належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором від 10 листопада 2011 року № 11Ф-39, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком ПАТ «Брокбізнесбанк» станом на 12 жовтня 2016 року склала 245 410 грн 55 коп., з яких: 52 053 грн 33 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 30 880 грн 42 коп. - заборгованість за процентами, 51 113 грн 79 коп. - неустойка за прострочення сплати кредиту, 17 472 грн 81 коп. - неустойка за прострочення сплати процентів, 225 грн 38 коп. - інфляційні нарахування за прострочення сплати кредиту, 12 590 грн 72 коп. - інфляційні нарахування за прострочення сплати процентів, 3 485 грн - 3 % річних від суми простроченого кредиту, 1 191 грн 33 коп. - 3 % річних від суми прострочених процентів, 260 грн 27 коп. - неустойка за невиконання умов кредитного договору, 39 137 грн 50 коп. - штраф за порушення умов іпотечного договору.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 36 місяців - до 10 листопада 2014 року включно.

Відтак у межах строку кредитування до 10 листопада 2014 рокупозичальник зобов'язаний був повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти. Починаючи з 11 листопада 2014 року, відповідач зобов'язаний був незалежно від пред'явлення вимоги банку повернути всю заборгованість за договором, оскільки щомісячні платежі були розраховані у межах строку кредитування.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом, оскільки договором встановлений строк кредитування до 10 листопада 2014 року, а тому після його закінчення банк мав право включити до розрахунку заборгованість за кредитним договором, що виникла в межах строку кредитування. Оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованим є включення до наданого банком розрахунку нарахованої на ці проценти неустойки, інфляційних втрат та 3 % річних.

Відповідно до частини п'ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання та є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Аналогічні підстави припинення іпотеки містить пункт 6.2 договору іпотеки.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за вищевказаним кредитним договором, яка була нарахована в межах строку кредитування (за період з 10 листопада 2011 року по 12 листопада 2014 року), у розмірі 73 307 грн 77 коп., з яких: 52 053 грн 33 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 8 597 грн 48 коп. - заборгованість за процентами, 7 238 грн 20 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту, 1 368 грн 46 коп. - пеня за прострочення сплати процентів, 3 388 грн 49 коп. - інфляційні нарахування за прострочення сплати кредиту, 661 грн 81 коп. - інфляційні нарахування за прострочення сплати процентів.

Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Таким чином, належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Саме по собі ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

10 червня 2016 року Томашпільським відділом ДВС ГТУЮ у Вінницькій області було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом, виданим на підставі рішення суду від 24 листопада 2015 року.

Постановою головного державного виконавця Томашпільського відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 02 листопада 2016 року виконавче провадження було закінчено у зв'язку з виконанням у повному обсязі вищевказаного рішення згідно з виконавчим документом.

Встановивши, що боржник виконав рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що банк нараховував неустойку, інфляційні втрати та 3 % річних не лише на проценти, а й на тіло кредиту, не заслуговують на увагу.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором, а нарахування неустойки на суму непогашеної позичальником заборгованості за кредитом, стягнутої за рішенням суду, законодавством не передбачено. У такому випадку кредитор має право на стягнення з позичальника коштів (за період невиконання рішення суду), передбачених статтею 625 ЦК України, однак позивач таких вимог не заявляв.

Помилкове зазначення апеляційним судом про те, що звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу в межах процедури виконавчого провадження неможливо, оскільки таке провадження закрите у зв'язку із сплатою позичальником заборгованості за основним зобов'язанням, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки це не потягнуло за собою неправильне вирішення справи.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 02 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик