Справа № 204/415/18
Провадження № 2/204/607/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2018 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої - судді Нізік О.В.

при секретарі - Федишині Р.В.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредитний центр БМ» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та до дня винесення судового рішення, -

в с т а н о в и в:

22 січня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредитний центр БМ» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та до дня винесення судового рішення. Просив поновити на роботі ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на посаду провідного фахівця відділу по роботі з простроченою заборгованістю Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредитний центр БМ» (ідентифікаційний код 39167588) та визнати незаконним наказ №521-к від 22.12.2017 року по Товариству з обмеженою відповідальністю «Мікрокредитний центр БМ» (ідентифікаційний код 39167588) про звільнення ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) з посади провідного фахівця відділу по роботі з простроченою заборгованістю Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредитний центр БМ» (ідентифікаційний код 39167588); стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредитний центр БМ» (ідентифікаційний код 39167588) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу (за 25 календарних днів) у розмірі 3278,50 грн. та до дня винесення рішення із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 131,14 грн. за кожен день; допустити негайне виконання рішення. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 10.01.2017 року він був прийнятий на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредитний центр БМ» на посаду менеджера із надання кредитів Регіонального центру в м. Дніпропетровськ. 18.04.2017 року його було переведено на посаду фахівця відділу по роботі з простроченою заборгованістю, а 01.12.2017 року, його було переведено на посаду провідного фахівця відділу по роботі з простроченою заборгованістю Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредитний центр БМ». Його безпосереднім місцем роботи був офіс компанії №23, що знаходиться за адресою: 49050, м. Дніпро, пр. Гагаріна, буд. 78. 22.12.2017 року він написав Заяву про звільнення мене з посади провідного фахівця відділу по роботі з простроченою заборгованістю за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України) з 28.12.2017 року. Проте, дана Заява була написана ним без дійсного волевиявлення, адже на нього здійснювався психологічний тиск протягом останнього місяця роботи. Йому постійно вказували на те, що він повинен звільнитися, інакше його посаду буде скорочено. Через описані обставини він перебував у стані сильного психологічного стресу. 28.12.2017 року об 11-00 годині після чергової не приємної розмови з керівництвом, знаходячись безпосередньо на своєму робочому місці за адресою: м. Дніпро, пр. Гагаріна буд. 78, офіс 23, у нього дуже сильно почало боліти серце та німіти ліва рука. Він негайно зі свого мобільного телефону викликав швидку, лікар якої констатував у нього підвищене серцебиття та підвищений тиск (150/80). 28.12.2017 року його було госпіталізовано до ДЗ «СБЛ № 1 МОЗ України» з діагнозом тахікардія на фоні сильного емоційного переживання. Повністю відновившись від усього пережитого він 15.01.2017 року приїхав за адресою: м. Дніпро, пр. Гагаріна буд. 78, офіс 23, де йому під розписку було вручено його трудову книжку із записом в ній від 28.12.2017 року про звільнення його з посади провідного фахівця відділу по роботі з простроченою заборгованістю відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. Все вище викладене підтверджує той факт, що Відповідач умисно проігнорував ту обставину, що забороняє звільняти працівника, який знаходиться на лікарняному, а отже Відповідач таким чином порушив норми трудового законодавства України. Що стосується розрахунку при звільненні, то Відповідач 28.12.2017 року виплатив йому заробітну плату за відпрацьовану другу половину грудня та компенсацію за 8 днів не використаної відпустки. Його посадовий оклад за останні два місяці роботи становив 4000 грн. (чотири тисячі гривень) на місяць. Виходячи із цієї суми він здійснив розрахунок суми, що має бути стягнута з Відповідача на його користь. На день подання позовної заяви вимушений прогул становить 25 днів, тому середній заробіток за час мого вимушеного прогулу складає 25 х 131,14 грн. = 3278,50 грн. З наказом про звільнення він був ознайомлений 22.12.2017 року, а трудову книжку отримав 15.01.2018 року.

19 лютого 2018 року ТОВ «МІКРОКРЕДИТНИЙ ЦЕНТР БМ» надав до суду відзив на позовну заяву. Просив в задоволені позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилається на те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними. Зазначив, що по-перше, як свідчить сам позивач в своєму позові, ним було написано Заяву про звільнення з посади провідного фахівця відділу по роботі з простроченою заборгованістю за угодою сторін (ч. 1. ст.36 КЗпП України) з 28.12.2017 року, яка була написана 22.12.2017 року, та передана на розгляд до Відповідача. Зважаючи на той факт, що позивач написав цю заяву 22.12.2017 року, в нього була неділя до вказаної дати припинення трудового договору, для того, щоб анулювати цю згоду або передумати звільнятись та домовитись з Відповідачем про анулювання вищевказаної заяви, але з моменту надання заяви і по сьогоднішній день, така заява про анулювання до Відповідача не надходила. Тобто відповідач прийняв пропозицію позивача про припинення трудових відносин, в той відрізок часу в який вказав сам позивач, а саме 28.12.2017 року про що сторони й домовились, це ще раз підтверджує, що заява про звільнення за угодою сторін була написана Позивачем зі свідомим волевиявлення та розуміючи наслідки такої заяви. По-друге, позивач стверджує, що з боку керівництва на нього здійснювався психологічний тиск, що постійно вказували на те, що він повинен звільнитись, і через ці обставини він перебував у стані сильного психологічного стресу. Дане ствердження є безпідставним, та таким, що не відповідає дійсності, а також позивачем не надано жодного доказу здійснення психологічного тиску. Як вказує позивач, він був прийнятий на посаду менеджера з надання кредитів з 10.01.2017 року, потім 18.04.2017 року його було переведено на посаду фахівця відділу з простроченою заборгованістю, а 01.12.2017 року Відповідача було підвищено до посади провідного фахівця відділу по роботі з простроченою заборгованістю. Виходячи з вище викладеного, вбачається, що керівництво тільки заохочувало Відповідача, мотивувало карєрним зростанням, саме в останні місяці перед його звільненням. Тому твердження про те, що на Відповідача був психологічний тиск є на сам перед його вигадки та наклепи на керівництво, яке тільки мотивувало його до роботи. По-третє, те що позивач знаходиться на лікарняному, відповідач дізнався 04.01.2013 року, про що також свідчить повідомлення про отримання рекомендованого листа від позивача, який надано до суду разом із позовною заявою, раніше ніяких офіційних повідомлень від позивача не надходило. До того ж у Відповідача на сьогоднішній день відсутні офіційні докази того, що позивач був на лікарняному. Оскільки Відповідач не надав до відділу бухгалтерії лікарняні листи для проведення оплати. А той факт, що в копії лікарняного, який Відповідач отримав разом із ухвалою зазначено, що позивач закрив лікарняний 03.01.2018 року та до теперішнього часу не надано до бухгалтерії підприємства, тільки підтверджує той факт, що всі ці дії позивача направленні на те, щоб ввести в оману суд, а також всі ці дії були сплановані раніше для подачі цього позову. Крім того Позивач в своєму позові пише, що за рекомендацією лікаря він відновлювався, це також не відповідає дійсності оскільки в листку непрацездатності вказано стати до роботи 04.01.2017 року, якщо такі рекомендації і були б, його не відпустили б зі стаціонару, або продовжили б лікарняний. Також його емоційний стан міг бути викликаний тим, що по суті своєї роботи, позивач спілкується і з боржниками по кредитам, які отримали грошові кошти та не бажають їх повернути. По-четверте, твердження Позивача, про те, що Відповідач порушив норми трудового Законодавства коли звільнив його за угодою сторін в момент лікарняного, є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Відповідач не міг знати та не знав про лікарняний Позивача в день його звільнення 28.12.2017року. оскільки повідомлення було отримано 04.01.2018 року, що підтверджено доказами в справі. Період хвороби працівника підтверджується листком непрацездатності, який позивач так і не надав відповідачу. Звільняти працівника у такому випадку законодавством не забороняється. Таким чином, звільнення працівника за угодою сторін у період тимчасової непрацездатності або відпустки чинним законодавством не заборонене.

У судове засідання позивач не зявився, надав до суду заяву в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, на позові наполягав, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечував, просив у задоволенні позову відмовити, посилався на підстави зазначені у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи.

ОСОБА_3 на момент звільнення працював на посаді провідного фахівця Відділу по роботі з простроченою заборгованістю Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредитний центр БМ» (а. с. 8).

22 грудня 2017 року ОСОБА_3 звільнено із займаної посади з 28 грудня 2017 року за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_3 від 22 грудня 2017 року, що підтверджується Наказом № 521-к від 22.12.2017р. про звільнення виданим генеральним директором ТОВ «Мікрокредитний центр БМ» З даним наказом позивач ознайомлений (а. с. 7).

Позивачем до суду надана копія заяви від 28.12.2017 року про повідомлення що ОСОБА_3 з 28.12.2017 року перебуває на стаціонарному лікуванні. Дана заява адресована та надіслана за юридичною адресою місцезнаходження відповідача. Заява отримана відповідачем 04 січня 2018 року (а. с. 9, 10, 11).

22 січня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредитний центр БМ» (ІК 39167588 юридична адреса: 01103 місто ОСОБА_4 шосе будинок 45 офіс 302) про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку.

Вирішуючи предявлені позовні вимоги судом враховується наступне.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу .

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року розяснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Отже, на відміну від звільнення за власним бажанням, при припиненні трудового договору за угодою сторін ( п.1 ст.36 КЗпП України), позивач не може без згоди про те відповідача в односторонньому порядку відкликати свою заяву про звільнення з таких підстав.

Суд критично ставиться до посилання позивача як на підставу задоволення позовних вимог на заяву від 28 грудня 2017 року про перебування на стаціонарному лікуванні. До суду не надано доказів звернення із заявою про анулювання заяви про звільнення за угодою сторін та вимоги не звільняти його із займаної посади.

Відповідно до ч.3 ст. 12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів позивач на підтвердження анулювання ним домовленості щодо припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України суду не надав.

Також позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів щодо відсутності його волевиявлення станом на час написання заяви від 22 грудня 2017 року про його звільнення із займаної посади за угодою сторін, чинення на нього психологічного тиску. Натомість як зазначив у судовому засіданні представник відповідача та вбачається із трудової книжки, позивача мав карєрне зростання, тобто керівництво відповідача заохочувало ОСОБА_3

Факт перебування позивача на лікарняному не доводить факт його перебування під психологічним тиском керівництва відповідача на час написання позивачем заяви від 22 грудня 2017 року про його звільнення із займаної посади за угодою сторін. Також судом враховується, що обставина тимчасової непрацездатності позивача станом на 28.12.2017 року та видача наказу 22.12.2017 року про звільнення за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України не є перешкодою для видачі такого наказу.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що між сторонами існувала домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою з 28.12.2017 року. У позивача було волевиявлення на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. Заяву про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін позивач не подавав відповідачу та відповідачем така заява не погоджувалася.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач був звільнений у відповідності до вимог законодавства про працю, з додержанням всіх необхідних процедур, а тому, підстави для задоволення його позову в частині поновлення на роботі відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, в даному випадку позовна вимога про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від позовної вимоги про поновлення на роботі, а оскільки в задоволенні вимоги про поновлення на роботі судом відмовлено, то й вимоги щодо стягнення заробітної плати, середнього заробітку задоволенню не підлягають.

Згідно ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 13, 76, 77, 81, 141, 247, 259, 263-268, 272, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІК НОМЕР_1, адреса: 49055, АДРЕСА_1) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредитний центр БМ» (ІК 39167588 юридична адреса: 01103 місто ОСОБА_4 шосе будинок 45 офіс 302) про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середнього заробітку відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до Розділу VІІІ п.п.15.5 п.15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд міста Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. В. Нізік