Єдиний унікальний номер 227/4100/17 Номер провадження 22-ц/775/1102/2018
Категорія: 27 Номер провадження 22-ц/775/1102/2018
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

судді- доповідача: Новікової Г.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Папоян В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Добропільського міськрайонного суду від 04 травня 2018 року (під головуванням судді Хоменко Д.Є.) у справі № 227/4100/17 за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк», який є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк», звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 29.03.2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір №DO1DR026260226, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 6012 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 48% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Банк зобов'язання за цим договором виконав, надавши кредитні кошти.

Відповідач порушив умови договору, своєчасно не надав банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором №DO1DR026260226 від 29.03.2006 року.

Станом на 02.11.2017 року утворилася заборгованість за договором кредиту в розмірі 84 643,35грн., яка складається: 4869,21грн. - заборгованість за кредитом, 47 982,31 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 31781,83грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості.

У березні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» уточнив свої позовні вимоги, та зазначив, що рішенням Добропільського міськрайонного суду від 13.03.2013 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» вже було стягнуто заборгованість за зазначеним кредитним договором у розмірі 36 681,20 грн.. Тому, за відрахунком стягнутої суми заборгованість становить 47 962,15 грн.. Просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №DO1DR026260226 від 29.03.2006 року, яка утворилася станом на 02.11.2017 року у розмірі 47 962,15 грн., яка складається: 32487,37 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 15474,78 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду від 04 травня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Посилався на те, що відмова суду в задоволенні позову на тій підставі, що не надано розрахунку заборгованості відповідно до уточнених позовних вимог, є безпідставним, оскільки до уточненої позовної заяви було додано розрахунок заборгованості. Представник позивача не брав участь в судовому засіданні в суді першої інстанції, його явка не була обов'язковою. В порушення вимог ст.12 ЦПК України суд не роз'яснив позивачу його право щодо надання додаткових доказів на підтвердження позовних вимог, а тому банком не було надано до суду додаткових доказів на підтвердження позовних вимог та вказані докази позивач змушений був надати до апеляційної скарги.

Також в порушення ч.4 ст.263 ЦПК України суд не врахував висновки Верховного Суду, які викладені в постанові від 07.03.2018 року у справі №755/18246/15-ц, постанові від 06.02.2018 року у справі №755/2720/16-ц та постанові від 21.03.2018 року у справі №441/569/17.

Судом порушено ст.81 ЦПК України, оскільки доказування є правом сторони судового процесу та в підтвердження своїх уточнених позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» надав суду копію рішення Добропільського міськрайонного суду від 13 березня 2013 року та розрахунок заборгованості.

Відповідно до ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі оскаржується рішення суду з ціною позову в 47962,15 грн., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду від 13 березня 2013 року з ОСОБА_2 було стягнуто заборгованість на користь банка і в тому числі заборгованість за кредитом в сумі 4869,21 грн.. Після стягнення заборгованості за кредитом позивач продовжував нараховувати відсотки на тіло кредиту та пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором за умови, що тіло кредиту було стягнуто13 березня 2013 року. Позивачем не доведено наявність заборгованості у відповідача за договором кредиту.

Зазначений висновок є правильним і узгоджується з положеннями статтей 1048,1050,1054 ЦК України та відповідає встановленим обставинам.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 березня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір №DO1DR026260226, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 6012 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 28.03.2008 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов'язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», про що 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін.

Заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду від 13 березня 2013 року встановлено, що 29.03.2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту №DO1DR026260226 з терміном повернення 28.03.2008 року, та за вказаним договором з ОСОБА_2 на користь банку стягнуто заборгованість в розмірі 36681,20 грн., яка складалась з: 4869,21 грн. - заборгованість за кредитом; 15494,94 грн. - заборгованість за відсотками; 16317,05 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Позивач обов'язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов'язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до 28 березня 2008 року включно.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідачем не заявлялося клопотання про застосування строку позовної давності, тому судом першої інстанції це питання не вирішувалося.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 28 березня 2008 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 28 березня 2008 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами в період з 1по 5 число кожного місяця в розмірі 396,55 грн.. Починаючи з 29 березня 2008 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Таким чином право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Така правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Судом першої інстанції встановлено, що банк відповідно до положень ст.1050 ЦК України використав своє право вимоги дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу та звернувся до суду з позовом про повернення боргу, заборгованість за кредитним договором була стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку в розмірі 36681,20 грн., яка складалась з: 4869,21 грн. - заборгованість за кредитом; 15494,94 грн. - заборгованість за відсотками; 16317,05 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду від 13 березня 2013 року.

Банк в уточненій позовній заяві просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №DO1DR026260226 від 29.03.2006 року станом на 02.11 2017 року яка складається лише з заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 32487,37 грн. та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 15474,78 грн., а всього 47962,15 грн..

Тобто банком продовжувала нараховуватися заборгованість за відсотками та пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором поза межами заочного рішення Добропільського міськрайонного суду від 13 березня 2013 року, яким достроково стягнута заборгованість за кредитом та процентами.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, правильно виходив із того, що за умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом до 28 березня 2008 року включно.Заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду від 13 березня 2013 року з ОСОБА_2 на користь банку стягнута заборгованість за вище зазначеним кредитним договором в розмірі 36681,20 грн., яка складалась з: 4869,21 грн. - заборгованість за кредитом; 15494,94 грн. - заборгованість за відсотками; 16317,05 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання .

Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

За встановлених обставин відсутні підстави для нарахування і пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором кредиту.

З огляду на вказане апеляційний суд відхиляє аргументи позивача про те, що він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом та пеню за невсвоєчасність виконання зобов'язань за договором, оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 28 березня 2008 року позивач не міг такі проценти та пеню нараховувати.

Доводи про те, що судом першої інстанції не застосовано норми матеріального права, які повинні бути застосованими, є безпідставними,так як суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначився з виниклими правовідносинами та правильно застосував норми матеріального права, якими регулюються виниклі правовідносини.

Крім того, судом першої інстанції правильно звернуто увагу та надання банком в якості доказу нечитабельного тексту кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 47962,15 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст.367, 369, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Добропільського міськрайонного суду від 04 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 31 липня 2018 року.

Судді: