Справа № 539/2685/18
Пров.№ 2-о/539/137/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2018 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

в складі: головуючого судді Даценка В.М.,

при секретарі судового засідання Ануфрієвій Н.М.,

розглянувши в місті Лубни цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Лохвицький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Полтавській області про встановлення факту смерті ОСОБА_2,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2.

В заяві вказувала, що вона являється донькою ОСОБА_2, яка померла 29.04.2018 року в м.Донецьку.

Даний населений пункт є тимчасово окупованою територією. Свідоцтво про смерть матері видано Ленінським відділом запису актів громадянського стану м.Донецька державної реєстраційної палати міністерства юстиції Донецької народної республіки під актовим записом про смерть №496. Такий документ не має юридичної сили на території України, що позбавляє її можливості отримати свідоцтво про смерть матері встановленого зразку.

У звязку з цим заявник прохає встановити факт смерті ОСОБА_2, яка померла 29.04.2018 року в Україні, в м. Донецьку.

В судове засідання заявник не зявилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи у свою відсутність, на задоволенні своїх вимог наполягає.

Представник Лохвицького районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області в судове засідання не зявився, в.о. начальника відділу звернулась до суду з заявою, в якій прохала справу розглядати без їх участі, не заперечує проти задоволення заявлених вимог.

Відповідно до ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, являється дочкою померлої ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження заявниці.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №1657 від 30.04.2018 року, виданої Донецьким бюро судово- медичної експертизи ДНР, смерть ОСОБА_2 настала від набряку головного мозку, атеросклеротичної хвороби серця.

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Ленінським відділом запису актів громадянського стану м. Донецька державної реєстраційної палати міністерства юстиції Донецької народної республіки під актовим записом про смерть №496 від 02.05.2018 року, ОСОБА_2 померла 29.04.2018 року.

Заявник не має можливості отримати свідоцтво про смерть матері встановленого зразка з тих підстав, що документи, видані на тимчасово окупованій території, не мають юридичної сили на території України.

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_2 встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст.4-13, 293, 294, 315-319, 354, 430 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1, (місце проживання: 37233, с.Піски, вул. Комарова,36 Лохвицького району Полтавської області, ІПН-), про встановлення факту смерті, задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянка України, уродженка с. Ново-Майорськ, Старо-Млиновського райорну Донецької області, що мешкала в м. Донецьку, померла 29 квітня 2018 року в Україні, в м. Донецьку внаслідок набряку головного мозку, атеросклеротичної хвороби серця.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя Лубенського міськрайонного суду

Полтавської областіпідпис) ОСОБА_3