Справа № 2-6341/11 Головуючий у 1 інстанції: Савицька Н.В.
Провадження № 22-ц/802/248/18 Категорія: 27 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.

секретар Концевич Я.О.

з участю: представника особи, яка не брала участі ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2011 року,

встановив:

У вересні 2011 року позивач ПАТ КБ " Надра " звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 27 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 885925/ФО/13, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у національній валюті України на загальну суму 30 000, 00 грн. зі сплатою 3,1 % на місяць строком з 27 серпня 2008 року до 17 серпня 2011 року. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснювалося за фактичну кількість днів у періоді на залишок заборгованості.

За договором поруки від 27 серпня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як поручитель, зобов'язалися відповідати як солідарні боржники.

Станом на 18 квітня 2011 року у ОСОБА_2 перед банком існувала заборгованість у розмірі 66 889, 64 грн., що складалася: з непогашеної суми кредиту - 28 767, 53 грн., несплачених відсотків - 27 769, 26, несплаченої пені за прострочення виконання зобов'язань - 9 992, 85 грн., штрафу за прострочення сплати мінімально необхідного платежу - 360,00 грн.

Просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача кредитну заборгованість в розмірі -66 889, 64 грн. та понесені судові витрати по справі.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2011 року позов задоволено.

Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ» Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 66 889, 64 грн., а також витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в розмірі 668, 90 грн., що складає по 334, 45 грн. з кожного та 120, 00 грн. витрат на інформаційне-технічне забезпечення судового процесу, що складає по 60, 00 грн. з кожного.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2016 року відмовлено особі, яка не брала участі у справі ОСОБА_4, яка є спадкоємцем ОСОБА_5, у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення у зв'язку з тим, що заявник не є відповідачем у справі, а тому не вправі подавати такі клопотання до суду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2011 року та постановити нове рішення, яким в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 відмовити.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 не заперечує тієї обставини, що боржник ОСОБА_2 не виконував взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим утворилась заборгованість по тілу кредиту та процентах. Однак вказує на неправильне застосування до спірних правовідносин правил частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України, а також вважає, що оскаржуване судове рішення не відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14 щодо початку перебігу строку позовної давності.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 не оскаржується, тому відповідно ст.367 ЦПК України не переглядається судом апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 08 грудня 2016 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2011 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 19.09.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 08 грудня 2016 року в частині позовних вимог, пред'явлених до ОСОБА_3, скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Позивач ПАТ КБ " Надра " відзиву на апеляційну скаргу не подав, тому апеляційний суд розглядає апеляційну скаргу в межах її доводів.

Вивчивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення представника учасника справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості суд виходив із викладених у позовній заяві вимог та наданого банком розрахунку, вказав, що відповідачі істотно порушили вимоги статей 526, 527, 530, 536, 549, 550, 554, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України, умови кредитного договору, договору поруки, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором, яка і підлягала стягненню.

Проте з таким висновком суду не погоджується колегія суддів з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 серпня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 885925/ФО/13, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 30 000, 00 грн зі сплатою 3, 1 % на місяць строком до 17 серпня 2011 року. Згідно з пунктом 4.1 кредитного договору у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу з погашення кредиту, визначеного у підпункті 2.3.2 цього договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у підпункті 3.3.5 цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день прострочення.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 885925/ФО/13-П, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати за належне виконання ОСОБА_2 зобов'язань перед банком, що виникли з кредитного договору від 27 серпня 2008 року. Зокрема, у пункті 1.2. договору поруки передбачено, що позичальник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов'язань, зазначених у договорі, повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо. Відповідно до пункту 1.5 договору поруки ОСОБА_3 підтвердив, що він ознайомлений та погоджується з умовами кредитного договору.

З наданого банком розрахунку вбачається, що заборгованість за кредитом станом на 18 квітня 2011 року становить 66 889, 64 грн., з яких: 28 767, 53 грн. - заборгованість за кредитом, 27 769, 26 грн. - заборгованість за відсотками, 360, 00 грн. - штраф за порушення строків сплати мінімально необхідного платежу, 9992,85 грн. - пеня за порушення строків сплати платежу.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення виконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на викладене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

У договорі поруки, укладеному між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3, не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, у пункті 5.3 цього договору зазначено, що дія цього договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором чи виконанням поручителем своїх зобов'язань згідно з умовами цього договору. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому в наведеному випадку підлягають застосуванню правила частини четвертої статті 559 ЦК України.

Відповідно до умов кредитного договору (пункти 2.3.1, 2.3.2) позичальник ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання з повернення суми кредиту з відповідними процентами до 17 вересня 2011 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами).

За пунктом 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов'язань, так і при невиконанні позичальником зобов'язань в цілому.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, оскільки договором кредиту передбачено, що чергові платежі позичальник повинен був здійснювати кожного місяця, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), відповідно до якого строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15, з огляду на положення частини четвертої статті 559 ЦК України під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом в сумі 1390,25 грн., здійснивши платіж 26.09.2008 року на суму 1420,25 грн., тому з 15.10.2008 року у нього утворилась заборгованість за кредитним договором. Банк з позовом до суду звернувся 14.09.2011 року, що підтверджується відтиском штампу поштового відділення на конверті з позовною заявою (а.с. 26).

Враховуючи те, що банк звернувся із позовом до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідальність поручителя ОСОБА_3 обмежена 6-місячним строком, перед зверненням до суду,а саме березнем 2011 року. За цей місяць заборгованість становить 2605,15 грн., з яких: 1390,25 грн. - заборгованість за кредитом (черговий платіж в межах заявлених вимог), 951,25 грн. - заборгованість за відсотками, 263,65 грн. - пеня за порушення строків сплати платежу.

У той час,ж як суд стягнув з поручителя ОСОБА_3 солідарно з боржником ОСОБА_2 значно більшу суму 66 889, 64 грн., що складалася з: непогашеної суми кредиту - 28 767, 53 грн., несплачених відсотків - 27 769, 26, несплаченої пені за прострочення виконання зобов'язань - 9 992, 85 грн., штрафу за прострочення сплати мінімально необхідного платежу - 360,00 грн.

З наведеного слідує висновок, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 від 15.05.2014 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області підтверджується, що відповідач у справі ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про що складено актовий запис №848 від 15.05.2014 року.

Згідно з приписами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» порука є способом забезпечення виконання зобов'язання, договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

Положеннями ст. 607 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняться неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Пунктом 33 вказаної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року передбачено, що у разі смерті поручителя (крім випадків майнової поруки), враховуючи положення ст. 607, ч. 1 ст. 608 ЦК України, а також сутності поруки як особистого зобов'язання, спадкоємці поручителя не є солідарними боржниками за кредитним договором.

Отже, зобов'язання за договором поруки, укладеним з ОСОБА_3, припинилися у зв'язку з його смертю.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Пунктом 7 частини 1 статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Таким чином, якщо смерть фізичної особи настала після ухвалення рішення судом першої інстанції та встановлено факт незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, то суд апеляційної інстанції має скасувати рішення суду першої інстанції і закрити провадження у справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 377 ЦПК України.

У даній справі відповідач ОСОБА_3 помер після ухвалення рішення судом першої інстанції, спір виник з правовідносин, які не допускають правонаступництва, тому у відповідності до ст. 377 ЦПК України рішення суду першої інстанції, в частині солідарного стягнення з відповідача ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором підлягає скасуванню, а провадження у справі в цій частині підлягає закриттю.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд апеляційної та касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду сплачено 789,50 грн. судових витрат, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, вказана сума судових витрат підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь банку.

Керуючись статтями 374,376, 377, 382,383, 384, 389-390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2011 року в даній справі в частині солідарного стягнення з відповідача - ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором та розподілу судових витрат скасувати.

Закрити провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Надра" 789,50 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: