Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 500/1564/15-ц

провадження № 61-1105 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Стрільчука В. А.

Суддів: Карпенко С. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Фермерське господарство «Стоянов А. А.»

представник позивача - ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - на рішення апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фермерського господарства «Стоянов А. А.» (далі - ФГ «Стоянов А. А.») про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Позові вимоги обгрунтовувала тим, що на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку від 22 вересня 2005 року вона є власником земельної ділянки площею 3,08 га з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», розташованої на території Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області.

1 вересня 2014 року між нею та Фермерським господарством «Дінекс-Агро» (далі - ФГ «Дінекс-Агро») укладено договір оренди земельної ділянки строком на 10 років. Під час проведення державної реєстрації зазначеного договору, їй стало відомо про існування договору оренди земельної ділянки від 4 січня

2011 року, укладеного між нею ФГ «Стоянов А.А.».

Зазначала, що між нею та відповідачем існувала домовленість щодо використання ним її земельної ділянки протягом певного часу, однак договору оренди землі вона не підписувала.

Посилаючись на наведене, просила визнати недійсним з моменту укладення договір оренди земельної ділянки площею 3,08 га кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», розташованої на території Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, укладений 4 січня 2011 року між нею та ФГ «Стоянов А. А.», зареєстрований державним реєстратором 6 грудня 2014 року.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня

2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення договір оренди земельної ділянки

від 4 січня 2011 року, укладений між ОСОБА_5 та ФГ «Стоянов А. А.», зареєстрований державним реєстратором реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області Щокіною Н. С. 6 грудня

2014 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у ОСОБА_1 було відсутнє вільне волевиявлення на укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки з ФГ «Стоянов А. А.», що підтверджується встановленими судом обставинами. Зокрема, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 жовтня 2016 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 на договорі оренди земельної ділянки від 4 січня 2011 року та на акті приймання-передачі до вказаного договору виконано не ОСОБА_1, а іншою особою. Зазначена ухвала постановлена відповідно до статті 146 ЦПК України, в редакції 2004 року за наслідками ухилення відповідача від участі у експертизі, а саме: не надання ним оригіналу договору оренди земельної ділянки від 4 січня 2011 року та оригіналу акта приймання-передачі земельної ділянки, що унеможливило проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ФГ «Стоянов А. А.» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що висновки суду щодо не укладення ОСОБА_1 договору оренди земельної ділянки, а відтак, і наявності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним не відповідають обставинам справи, оскільки встановлений ухвалою суду факт виконання підпису від імені ОСОБА_1 не нею самою, а іншою особою, не може бути прийнято як доказ відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_1 на укладення з ФГ «Стоянов А. А.» договору оренди земельної ділянки.

З огляду на невизнання ОСОБА_1 підписання нею спірного договору, ідентифікація виконавця підпису орендодавця на договорі оренди підлягає з'ясуванню лише на підставі спеціальних знань в ході проведення почеркознавчої експертизи.

Тлумачення судом першої інстанції положень статті 146 ЦПК України 2004 року, як право суду постановити ухвалу про встановлення факту виконання підпису не ОСОБА_1, а іншою особою є помилковим, оскільки до компетенції суду не належить з'ясування ідентифікації виконавця підпису, а тому зазначений процесуальний документ не може замінити висновок експерта.

Апеляційний суд зазначив, що не надання ФГ «Стоянов А. А.» оригіналів договору оренди та акта приймання-передачі земельної ділянки обґрунтовано втратою документів, що виключає ухилення особи від їх надання. Крім того, повідомлення експерта від 24 червня 2016 року про неможливість надання висновку за матеріалами справи обґрунтовано не лише відсутністю оригіналів досліджуваних документів, а й ненаданням вільних зразків підпису ОСОБА_1 максимально наближених за часом їх виконання до досліджуваного документу.

Також ОСОБА_1 не надала суду свій примірник договору оренди, який як і оригінал мав містити підписи сторін, печатку фермерського господарства тощо.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність позивачем відсутності її волевиявлення на укладення договору оренди земельної ділянки з ФГ «СтояновА.А.»

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд проігноровав факт допущення місцевим судом описки у застосуванні термінів «встановлення факту» та «визнання факту», як то передбачено статтею 146 ЦПК України

2004 року.

Визнання факту не підписання оспорюваного договору оренди стало наслідком ухилення відповідача надати оригінали документів для з'ясування підпису в договорі оренди землі самій ОСОБА_1 чи іншій особі, а тому є єдиним можливим способом захисту порушеного права позивача. Описка, допущена в ухвалі суду першої інстанції, постановленої відповідно до статті 146 ЦПК України в редакції 2004 року, не може бути підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції, в основу якого покладено обґрунтовані висновки про відсутність волевиявлення позивача на укладання договору оренди землі з відповідачем.

Посилався на безпідставність тверджень апеляційного суду про ненадання позивачем для проведення експертизи свого примірника оригіналу договору оренди земельної ділянки, та зразків її вільних підписів, оскільки позивач не укладала оспорюваний договір, що і стало підставою її звернення з позовом до суду. При цьому надання ОСОБА_1 зразків її підпису на документах, максимально наближених за часом виконання до досліджуваного документу, не сприяло б проведенню експертизи за відсутності не наданого відповідачем оригіналу договору оренди земельної ділянки.

Необгрунтованими та такими, що грунтуються на припущеннях вважав посилання апеляційного суду як на підтвердження недоведеності ОСОБА_1 її позовних вимог на те, що під час проведення державної реєстрації оспорюваного договору перевірялась наявність оригіналів договорів земельної ділянки та інших необхідних для реєстрації документів та, що позивач надала позивачу копію державного акта про право власності на землю і визнає домовленість з ФГ «Стоянов А. А.» щодо користування ним спірною ділянкою, що на думку суду свідчить про наявність волевиявлення позивача на укладення договору оренди земельної ділянки.

Також вказував на помилковість висновку суду апеляційної інстанції про те, що оригінал оспорюваного договору відповідачем було втрачено, оскільки в суді першої інстанції представник відповідача на зазначене не посилався, відмову у наданні оригіналів документів обгрунтовував недовірою до суду, можливістю їх зникнення з матеріалів справи, та погоджувався надати оригінал договору оренди земельної ділянки безпосередньо експерту.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у редакції Закону України № 2147-VIIIвід 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею

3,08 га, цільове призначення - «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», розташованої на території Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» у редакції Закону, що діяла на час укладення оспорюваного договору, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - частина друга статті 207 ЦК України.

З копії договору оренди земельної ділянки від 4 січня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Стоянов А. А.» убачається, що позивач передала відповідачу належну їй земельну ділянку площею 3,08 га в оренду строком на 10 років, зі сплатою орендної плати у розмірі 2071 грн 66 коп., яка вноситься у строк до 1 грудня поточного року. Договір зареєстрований 6 грудня 2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області Щокіною Н. С., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 17941426 від 12 грудня

2014 року.

У позовній заяві ОСОБА_1 стверджувала, що вона не мала волевиявлення на укладення з відповідачем договору оренди земельної ділянки, його не підписувала, і про його наявність дізналася лише при реєстрації, укладеного між нею та ФГ «Дінекс-Агро» договору оренди земельної ділянки від 01 вересня

2014 року.

Згідно частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до пункту 4 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом статті 57 ЦПК України в редакції 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої 1 статті 143 ЦПК України 2004 року для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Ідентифікація виконавця підпису орендодавця на договорі оренди потребує застосування спеціальних знань, що можливо з'ясувати в порядку призначення судом почеркознавчої експертизи.

На підтвердження доводів ОСОБА_1про те, що вона не підписувала з відповідачем договір оренди земельної ділянки та акт приймання-передачі земельної ділянки, а відтак не мала волевиявлення на укладення зазначеного договору, представник позивача просив призначити у справі судово- почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставити питання про те, чи виконані підписи у зазначених документах самою ОСОБА_1, чи іншою особою.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, зобов'язано ФГ «Стоянов А.А.» надати експертам оригінал договору оренди земельної ділянки від 4 січня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Стоянов А. А.», роз'яснено сторонам положення статті 146 ЦПК України, 2004 року про наслідки ухилення від участі в експертизі. Проведення експертизи доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Експертною установою матеріали справи були повернуті до суду без виконання, у зв'язку з ненаданням експертам відповідачем ФГ «Стоянов А.А.» оригіналів досліджуваних документів та вільних зразків підписів ОСОБА_1

Ненадання відповідачем документів для експертного дослідження, висновки якого могли підтвердити чи спростувати позовні вимоги ОСОБА_1 стали підставою для застосування судом першої інстанції за заявою представника ОСОБА_1 наслідків, передбачених частиною першою статті 146 ЦПК України 2004 року, про що була постановлена ухвала від 24 жовтня 2016 року, якою суд встановив факт виконання підпису, проставленого на договорі оренди земельної ділянки від 4 січня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Стоянов А. А.», а також на акті приймання-передачі земельної ділянки від імені ОСОБА_1, не нею самою, а іншою особою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, апеляційний суд зазначив, що висновок суду про не підписання ОСОБА_1 оспорюваного договору не може доводитися ухвалою суду, якою, з посиланням на статтю 146 ЦПК України встановлено факт виконання підпису на договорі від імені ОСОБА_1 не нею самою, а іншою особою. Крім того апеляційний суд вважав необгрунтованим висновок суду першої інстанції про ухилення відповідача від надання оригіналів досліджуваних документів, оскільки невиконання вимог суду та експертів відповідач обгрунтовував втратою документів, що виключає його ухилення, а відтак і обгрунтвоаність застосування судом статті 146 ЦПК України.

Зазначені висновки суду апеляційної не є переконливими з огляду на невідповідність їх обставинам справи та неправильне застосування норм процесуального права.

Статтею 146 ЦПК України 2004 року, передбачені наслідки ухилення від участі в експертизі, зокрема відповідно до частини першої, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена або відмовити у його визнанні.

Аналізуючи зазначену норму процесуального закону, необхідно дійти висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі, зокрема у наданні необхідних документів, без яких неможливо провести експертизу. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з'ясування відповіді на питання яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з'ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Ураховуючи предмет та підстави заявленого ОСОБА_1 позову, посилання позивача на те, що підписи у оскаржуваному договорі оренди земельної ділянки та акті приймання-передачі виконаний не нею, а іншою особою, з'ясування питання ідентифікації виконавця підпису в цьому договорі при проведенні судово-почеркознавчої експертизи мало визначальне значення для встановлення обставин справи, а також способом реалізації судом основоположних засад цивільного судочинства - загальності сторін, доведеності та переконливості їх доводів та доказів перед судом.

Оскільки в суді першої інстанції відповідач не виконав вимоги ухвали суду про витребування оригіналу договору оренди земельної ділянки від 4 січня

2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Стоянов А. А.» та оригіналу акта приймання-передачі земельної ділянки, не зазначав про втрату ним цих документів, чи інші поважні причини невиконання вимог суду, і не надав зазначені документи на виконання клопотання експерта, суд першої інстанції обгрунтовано вважав його дії як умисне ухилення від участі в експертизі, та застосував наслідки такого ухилення.

Висновок апеляційного суду про те, що ненадання відповідачем оригіналів договору оренди земельної ділянки та акта приймання-передачі викликано втратою ним цих документів суперечить матеріалам справи, оскільки в суді першої інстанції представник відповідача не заявляв про втрату документів, а в клопотанні про відкладення розгляду справи від 21.12.2016 року вказував на те, що на підтвердження договірних відносин між ФГ «Стоянов А.А.» та ОСОБА_1 може надати оригінал договору оренди земельної ділянки та відомість про отримання позивачем орендних платежів, однак таких доказів не надав.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, дотримуючись завдань цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, а також інтересів держави, з урахуванням засад змагальності сторін, правильно застосував положення статті 146 ЦПК України.

Допущена судом описка у резолютивній частині ухвали від 24 жовтня 2016 року, зокрема «встановлення», замість «визнання» факту підпису в договорі оренди земельної ділянки від 4 січня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Стоянов А. А.», а також на акті приймання-передачі, не впливає на її правильність.

Натомість апеляційний суд ототожнив зазначену ухвалу як процесуальний документ, що підміняє висновок експерта, а не як процесуальний документ, постановлений за наслідками ухилення особи від участі в експертизі , відповідно до статті 146 ЦПК України, як процесуальну санкцію

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за їх недоведеністю, суд апеляційної інстанції послався на те, що наявність оригіналів оспорюваного договору оренди земельної ділянки та інших необхідних документів перевірялась при реєстрації їх державним реєстратором, а також, що

ОСОБА_1 надала ФГ «Стоянов А. А.» копію державного акта на право власності на земельну ділянку та її паспортні данні. Однак такі висновки грунтуються на припущенні, і не підтверджують укладення між сторонами договору оренди спірної земельної ділянки.

Безпідставними є і посилання апеляційного суду на ненадання позивачем для проведення експертизи свого примірника оригіналу договору оренди земельної ділянки, з огляду на її звернення з позовом до суду про те, що у неї не було волевиявлення на укладення оспорюваного договору, і про його наявність вона дізналася лише при реєстрації договору оренди земельної ділянки з іншою особою.

Доводи касаційної скарги про те, що не надання ОСОБА_1 зразків її підпису на оригіналах документів, максимально наближених за часом виконання до досліджуваного документу, ніяким чином не вплинуло на невиконання експертизи, за відсутності оригіналу договору оренди земельної ділянки, який не надав відповідач, є обгрунтованими.

За положеннями частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції

скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку, що суд апеляційної помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до статті

413 ЦПК України рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, з залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень статті 416 ЦПК України в резолютивній частині постанови суд касаційної інстанції у разі скасування рішення та постановлення нового рішення зазначає про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Ураховуючи, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню, понесені позивачем витрати по оплаті судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 292 грн 32 коп. підлягають стягненню з

ФГ «Стоянов А. А.» на користь позивача.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня

2017 року скасувати, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2017 року залишити в силі.

Стягнути Фермерського господарства «Стоянов А. А.» на користь ОСОБА_1 292 грн 32 коп. судового збору, сплаченого при поданні касаційної скарги.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик