ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 грудня 2018 року

м.Харків

справа № 639/480/18

провадження № 22-ц/818/884/18

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 17 липня 2018 року, постановлене під головуванням судді Труханович В.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 20 липня 2018 року),-

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 17 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, усунути перешкоди в користуванні будинком шляхом виселення ОСОБА_2

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що при вселенні ОСОБА_2 до спірного будинку ніяких письмових домовленостей щодо проживання відповідача, щодо порядку користування та оплати будинку не було. Вважає, що ОСОБА_2 не є членом сім'ї власника, оскільки є батьком його дружини, з якою він наразі розлучається, а тому відповідач підлягає виселенню.

ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 17 липня 2018 року залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належним йому на праві власності майном, а саме частинами будинку АДРЕСА_1, систематично руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному будинку. А крім того відповідач є членом сім'ї власника, оскільки шлюб між позивачем та донькою відповідача на час розгляду справи судом не розірваний.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 6/15 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 2011 року (а.с. 9).

30 липня 2013 року ОСОБА_1 придбав ще 5/15 частин вказаного житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Попрас Ю.В. від 30 липня 2013 року (а.с. 7).

Позивач ОСОБА_1 не заперечує, що вищевказані частини будинку за адресою: АДРЕСА_1, були придбані ним в період шлюбу з ОСОБА_4, яка є донькою відповідача ОСОБА_2 На теперішній час шлюб між ними не розірвано.

Зі згоди подружжя, у 2010 року ОСОБА_2 вселився до спірного будинку, як член сім'ї власника - батько дружини, та почав проживати у ньому. Будь-яких письмових договорів між ними щодо проживання відповідача, укладено не було.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що наявні підстави для виселення ОСОБА_2 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, оскільки проживання відповідача у вказаному будинку чинить йому перешкоди, як власнику, у користуванні майном. Так на теперішній час триває процес розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4, яка є донькою відповідача. Зазначає, що проживання разом з відповідачем є нестерпним, оскільки ОСОБА_2 постійно влаштовує скандали, чинить опір у допуску позивача до будинку, його ремонті, в оплаті комунальних послуг участі не приймає.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів « 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України).

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання та проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідно до довідки жителів приватного сектору Новобаварського району міста Харкова Комітету району в місті Харківської міської ради № 47 від 26.01.2018 року, ОСОБА_1 мешкає і зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 вселився до спірного будинку за згодою власника, як член сім'ї власника - батько дружини.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

За нормою ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст.116 ЖК УРСР.

Так ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач ОСОБА_2 вселився до спірного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, без належних правових підстав. Сторони не заперечують, що відповідача було вселено зі згоди власника будинку. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, яка є донькою відповідача, не розірвано.

Встановлено, що ОСОБА_2 проживає у спірному житловому будинку, сплачує комунальні послуги за будинок АДРЕСА_1 (а.с.41-56). Відсутні будь-які дані про те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачу у користуванні власністю, систематично псує, руйнує жиле приміщення, використовує його не за призначенням.

Матеріали справи свідчать про те, що на даний час між позивачем ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_4 - донькою ОСОБА_2, у зв'язку із початком процесу розлучення склались вкрай неприязні стосунки. Проте зазначені обставини не є підставою для висновку про відсутність на даний час підстав для проживання ОСОБА_2 у будинку, придбаному позивачем у період шлюбу з донькою відповідача.

Факт відсутності реєстрації ОСОБА_2 за адресою спірного будинку не свідчить про неправомірність його проживання за умови вселення його за згодою власника.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 17 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 12.12.2018 року.