АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Кирилюк І.В.
№22-ц/796/4079/2018 Доповідач - Українець Л.Д.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі:

судді-доповідача Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

розглянув у письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 25 січня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «АРКАДА», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Відділення Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «АРКАДА» про стягнення коштів за договором банківського вкладу, -

В С Т А Н О В И В

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до відповідачів про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без руху.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 січня 2018 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати ухвалу.

Зазначає, що ухвалу про залишення позовної заяви без руху отримала 23 січня 2018 року. Оскільки останній день для усунення недоліків припав на вихідний день, тому в перший робочий день, тобто 29 січня 2018 року вона надіслала до суду заяву про усунення недоліків з квитанцією про сплату судового збору.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 звернулася з позовом до ПАТ АКБ «АРКАДА» про стягнення коштів за договором банківського вкладу, в якому просила стягнути з відповідача на її користь: заборгованість за договором банківського вкладу №М421 від 07.11.2013 року у розмірі 25 000,00 грн.; індекс інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 17 150,12 грн; три проценти річних від простроченої суми в розмірі 1863,70 грн.

У позовній заяві також просила звільнити її від сплати судового збору на підставі п.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Залишаючи позовну заяву без руху суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не додано до позовної заяви доказів на підтвердження сплати судового збору, оскільки Законом України «Про судовий збір» не передбачено звільнення споживачів від сплати судового збору за подання позовів, що пов'язані з порушенням їх прав.

Крім того, позивачем не додано до позовної заяви копії квитанції про прийом коштів від 07.11.2013 року та копію ідентифікаційного коду позивача, та їх копії для відповідачів, хоча вказані документи зазначені в додатках, про що 07.11.2017 р. уповноваженими особами канцелярії суду складено акт. (а.с.10-11)

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалу про залишення позовної заяви без руху отримано ОСОБА_3 17.01.2018 року, проте станом на 25 січня 2018 року недоліки не усунуті. (а.с.19)

Разом з тим, з таким висновком суду погодитися в повному обсязі не можливо з огляду на наступне.

За правилами ч. 4 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як убачається з матеріалів справи між позивачем та ПАТ АКБ «АРКАДА» укладено договір №М421 від 07.11.2013 року на депозитний вклад «КАПІТАЛ».

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, тому на дані правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

У ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому (ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Зазначений висновок наведений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі №761/24881/16-ц, яка в силу ч.1 ст. 477 ЦПК України є обов'язковою для суду першої та апеляційної інстанцій.

Залишаючи позовну заяву без руху та в подальшому визнаючи її неподаною та повертаючи, суд не звернув уваги на зазначене вище та повернув заяву, зокрема з підстави несплати судового збору, в той час як ОСОБА_3 є вкладником і споживачем послуг та відповідно до положень ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів»є звільненою від сплати судового збору за подання позову на захист своїх порушених прав.

Щодо залишення позовної заяви без руху та повернення її з підстав того, що позивачем не додано до позовної заяви копії квитанції про прийом коштів від 07.11.2013 року та копію ідентифікаційного коду позивача, та їх копії для відповідачів, як про те зазначено в додатках і 07.11.2017 року уповноваженими особами канцелярії суду складено акт, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч.2 ст.119 ЦПК України, в редакції Закону, який діяв на час постановлення ухвали про залишення позовної заяви без руху, позовна заява повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі; 3) зміст позовних вимог; 4) ціну позову щодо вимог майнового характеру; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; 6) зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; 7) перелік документів, що додаються до заяви.

Вимоги щодо обов'язкового надання ідентифікаційного коду зазначена стаття не містила.

Та обставина, що позивачем зазначено в додатках, але не надано копії квитанції про прийом коштів від 07.11.2013 року також не могла бути підставою для залишення позовної заяви без руху, оскільки ст. 119 ЦПК України вимагається лише зазначити докази, що підтверджують кожну обставину, та не передбачено обов'язку надавати ці докази одночасно з позовною заявою.

Заява не може бути визнана неподаною та повернута за мотивами ненадання доказів.

У ст.131 ЦПК України зазначено, що докази сторонами можуть надаватися до або під час попереднього судового засідання, або до початку розгляду справи по суті.

У попередньому судовому засіданні, відповідно до п.4 ч.6 ст. 130 ЦПК України суд з» з'ясовує, які докази подані чи подаються на попередньому судовому засіданні кожною стороною для обґрунтування своїх доводів чи заперечень щодо невизнаних обставин.

Згідно ч.7 ст. 130 ЦПК України питання про необхідність проведення попереднього судового засідання вирішується суддею під час відкриття провадження у справі.

Зазначена норма процесуального права говорить про те, що всі питання, які виникають щодо процедури проведення судового засідання, можуть бути вирішені в попередньому судовому засідання

Відповідно ч.2 ст. 11 ЦПК України, в редакції Закону, який діяв на час постановлення ухвали про залишення позовної заяви без руху, позивач розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

З наданої позовної заяви вбачається, що позивач зазначила зміст вимог, докази та виклала обставини справи так як вважала за потрібне, що відповідало ст. 119 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

Враховуючи те, що позовна заява ОСОБА_3 залишена без руху та в подальшому повернута також з підстав ненадання позивачем копії квитанції про прийом коштів від 07.11.2013 року та копії ідентифікаційного коду позивача, що суперечило ст. 119 ЦПК України, томуухвала суду про визнання заяви неподаною та повернення її ОСОБА_3 не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Пунктом 6 ч.1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Статтею 379 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;3) невідповідність висновків суду обставинам справи;4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про існування підстав для скасування ухвали суду та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 25 січня 2018 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 квітня 2018 року.

Суддя-доповідач Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва