_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/358/14-ц
Провадження № 2/520/2981/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

судді Пучкової І.М.

за участю секретаря судового засідання Бродецької Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договору довічного утримання та заповіту,-

В С Т А Н О В И В :

14.01.2014 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору довічного утримання та заповіту недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.07.2013 року померла його мати ОСОБА_3, яка за життя склала заповіт від 13.06.2013 року, та 20.06.2013 року уклала договір довічного утримання з ОСОБА_2 хоча під час вчинення цих правочинів його мати ОСОБА_3 хворіла, внаслідок чого в неї розвивалися та прогресували патологічні розлади, що обумовлювали часті випадки несприйняття дійсних подій, вона плутала відповідача зі своїм сином.

Представник відповідача надав заяву про слухання справи за його відсутності, заперечив проти задоволення позову, посилаючись на те, що у висновку судово-психіатричного експерта № 66 від 02.02.2017 року зазначено, що померла ОСОБА_3 могла розуміти характер своїх дій та керувати ними, на час складення оскаржуваного заповіту та договору довічного утримання.

Заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою,шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1257 ЦК України, заповіт може бути визнано недійсним з часу його укладення у разі, якщо: заповіт уклала особа, яку визнано в судовому порядку недієздатною або котра не досягла віку заповідальної дієздатності; заповідач не підписав особисто заповіт і за його проханням заповіт не підписаний іншим громадянином; за проханням заповідача заповіт підписано особою, яка не мала права його підписувати; заповіт посвідчений особою, якій чинне законодавство таких повноважень не надає. Відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до ст. 145 ЦПК України, зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, відповідно до ст. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно зі ст. 236 ЦК України, правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі, не породжує переходу права власності до набувача.

Заповіт - це правочин, який укладається фізичною особою (заповідачем) на випадок смерті, вчиняється в передбаченій законом формі, тому на нього також поширюються загальні положення про правочини.

Підстави визнання заповіту недійсним можуть бути встановлені і після відкриття спадщини: складання іншого заповіту, який, по суті, скасував попередній; встановлення обставин, які створили волю заповідача на момент укладання заповіту (насильство, обман, помилка); встановлення факту, що на момент складання заповіту заповідач не здатний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У судовому засіданні встановлено, що, згідно з заповітом ОСОБА_3 від 13.06.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованим в реєстрі за № 424, вона заповідала ОСОБА_2 належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, 20.06.2013 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_2 договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 433, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

23.07.2013 року ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 347374 від 23.07.2013 року.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 1244 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання заповіту та договору довічного утримання недійсними, позивач, як підставу позову, зазначає, що волевиявлення заповідачки не було вільним та не відповідало її волі, оскільки через хворобу вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За клопотанням сторін у судовому засіданні були допитані ряд свідків.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_5Є, яка є сусідкою померлої, показала, що постійно спілкувалася з ОСОБА_3, проте за кілька місяців до смерті - все рідше, оскільки померлій було важко ходити, ОСОБА_3 була завжди адекватною, її завжди впізнавала, ніколи не плутала з іншими особами.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_6 показала, що вона є сусідкою померлої, ОСОБА_3 жила з дочкою, поки дочка не померла, син не допомагав їй, доглядав за нею відповідач, ОСОБА_3 завжди була спокійною адекватною людиною.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_4 - нотаріус яка посвідчувала заповіт та договір довічного утримання, показала, що ОСОБА_3 під час вчинення нотаріальних дій поводила себе адекватно та усвідомлювала значення своїх дій.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_7, показав, що, як лікар-терапевт постійно відвідував ОСОБА_3, яка скаржилась на головний біль, перепади тиску, якоїсь неадекватної поведінки ОСОБА_3 не помічав, вона завжди впізнавала його.

Разом з тим, допитаний в суді свідок ОСОБА_8 показала, що вона працювала разом з померлою з 1972 р. по 1977 р., у померлої після травми голови були неврологічні проблеми, тому вона постійно лікувалася, була неадекватною. У чому саме проявлялась неадекватна поведінка свідок не пояснила.

Допитана в суді свідок ОСОБА_9 показала, що вона працювала разом з померлою з 1972 р. по 1977 р., потім її дочка одружилась з сином померлої і свідок з ОСОБА_3 стали сватами, у ОСОБА_3 ще з молодості була травма голови, тому вона постійно лікувалась у неврології, після смерті дочки та чоловіка стала нервовою.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що вона разом з померлою працювала з 1972 р. по 1977 р., ОСОБА_3 часто скаржилась на головний біль, постійно лікувалась в неврології у звязку з тим, що у неї була травма голови.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 105 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 02.11.2011 в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Для встановлення обставин, заявлених позивачем в позові, судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання про те чи могла ОСОБА_3 розуміти свої дії і керувати ними під час складання заповіту та укладання договору довічного утримання на користь ОСОБА_2

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 557 від 27.10.2015 року, ОСОБА_3 на час здійснення нею дій щодо правових актів 13.06.2013 р. та 20.06.2013 року абсолютно не була здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Представником відповідача поставлено під сумнів висновок вказаної експертизи, про що надано висновок фахівця № 11 від 06.06.2016 року, відповідно до якого висновок судово-психіатричного експерта від 27.10.2015 № 557 щодо ОСОБА_3 складений з істотними порушеннями нормативних та методичних вимог, а підсумкові висновки у ньому не є науково обґрунтованими. Недотримані процесуальні вимоги щодо роздільного наведення результатів досліджень та висновків, зроблених експертами двох різних експертних галузей (судово-психіатричними експертами та психологом судовим експертом). Має місце вихід експертів за межі своїх спеціальних знань і втручання психолога судового експерта у психіатричну діагностику. Експертний аналіз відзначається очевидною неповнотою та вибірковістю. Експерти не проаналізували надану медекспертну справу ОСОБА_3, ухилилися від дослідження фонограм судових засідань з показаннями свідків. Не були витребувані матеріали кримінального провадження (в рамках якого проводилася попередня судово-психіатрична експертиза), не отримані відомості про наркологічний облік підекспертної. Встановлений експертами діагноз деменції та експертне рішення про нездатність ОСОБА_3 розуміти значення своїх дій та керувати ними у період складання спірних правочинів (13.06.2013, 20.06.2013) суперечать дослідницької частині висновку і не узгоджуються з медичними даними свідчать про достатню психічну збереженість ОСОБА_3 та відсутність переконливих клінічних ознак будь-якого тяжкого психічного розладу, у тому числі, судинної деменції. Вказані недоліки, допущені при проведенні експертизи, мають істотний характер і, з медичної точки зору, позбавляють експертний висновок доказової цінності. У висновку від 27.10.2015 № 557 експерти не довели, що ОСОБА_3 станом на 13.06.2013 та 20.06.2013 страждала на судинну деменцію і не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

25.05.2016 року представником відповідача заявлено клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою суду від 14.06.2016 року у справі було призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, справу направлено до іншої експертної установи.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 66 від 02.02.2017 р., ОСОБА_3 страждала на дисцикуляторну енцефалопатію складного ґенезу атеросклеротичну і гіпертонічну з антено-вегетативним, антено-невропатичним синдромами, що не заважало їй розуміти значення своїх дій та керувати ними 13 червня 2013 року на час оформлення заповіту на належну їй квартиру АДРЕСА_1, на користь відповідача ОСОБА_2, а також 20 червня 2013 року, коли укладала із ним договір довічного утримання.

Відповідно до вимог статей 110, 112, 113 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта має бути мотивоване в судовому рішенні. Якщо висновок експерта буде визнано неповним або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Судом встановлено, що в матеріалах справи містяться два висновки експерта, результати яких є протилежними.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30.05.1997, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Суд, вивчивши матеріали справи та обидви висновки судово-психіатричної експертизи, дійшов висновку, що дані судово-психіатричного експерта від 27.10.2015 № 557 не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки вони є неповними, викликає сумніви в їх правильності, про що, є висновок фахівця в матеріалах справи. Тому суд приймає до ували лише висновок повторної судово-психіатричної експертизи № 66 від 02.02.2017 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено того, що при складані заповіту та укладенні договору довічного утримання ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 2, 10-13, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, 203, 215, 216, 225, 236, 1233, 1244, 1257 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними заповіту від 13.06.2013 року, та договору довічного утримання від 20.06.2013 року відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Пучкова І. М.