АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Одринської Т.В., Триголова В.М.,

при секретарі Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Кременчуцької місцевої прокуратури в інтересах Кременчуцької міської ради, Міністерства інфраструктури України на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» в особі виконуючого обовязки голови правління ОСОБА_3 про визнання дійсним договору,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» в особі виконуючого обовязки голови правління ОСОБА_3про визнання дійсним без нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: вул. Гагаріна, 23, м. Кременчук, Полтавська обл., - укладеного 16 вересня 2009 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» в особі виконуючого обовязки голови правління ОСОБА_3

У подальшому подала до суду заяву про уточнення позовних вимог і внесення змін до предмета позову, якою просила визнати дійсним без нотаріального посвідчення договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 59,1 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Гагаріна, 23, м. Кременчук, Полтавська обл., - укладеного 16 вересня 2009 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» в особі виконуючого обовязки голови правління ОСОБА_3та визнати за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 59,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Кременчук, Полтавської області, вул. Гагаріна, 23.

Просила суд визнати право власності за нею на нежитлове приміщення загальною площею 59,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Кременчук, Полтавської області, вул. Гагаріна, 23.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 січня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено.

Визнано дійсним без нотаріального посвідчення договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 59,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м вул. Гагаріна, 23, м. Кременчук, Полтавська обл., - укладеного 16 вересня 2009 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» в особі виконуючого обовязки голови правління ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 59,1 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Гагаріна, 23, м. Кременчук, Полтавська обл.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач умов угоди не виконав, а тому позивач вимушена було звернутися до суду.

Не погодившись з вказаним рішенням керівник Кременчуцької місцевої прокуратури в інтересах Кременчуцької міської ради, Міністерства інфраструктури Україниподав апеляційну скаргу в якій посилався на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення;

Згідно із п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи , порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається із рішення Кременчуцької міської ради пятого скликання від 28 жовтня 2008 року «Про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади м. Кременчука гуртожитку № 39 по вул. Гагаріна? 23», яким за зверненням Міністерства транспорту та звязку України надана згода на прийняття у комунальну власність гуртожитку № 39 по вул. Гагаріна, 23 м. Кременчука; рішення Кременчуцької міської ради пятого скликання від 30 березня 2010 року; рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 07 жовтня 2011 року № 839 «Про створення комісії з прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука гуртожитку № 39 по вул. Гагаріна, 23»; рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради № 167 від 02 березня 2012 року «Про затвердження акту приймання-передачі гуртожитку № 39 по вул. Гагаріна, 23 в м. Кременчуці», рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 січня 2018 року стосується прав та інтересів Кременчуцької міської ради та Міністерства інфраструктури України.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що між ОСОБА_2 та ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» в особі виконуючого обовязки голови правління ОСОБА_3 16 вересня 2009 року, було укладено угоду (попередній договір купівлі-продажу), відповідно до якої відповідач зобовязався до кінця четвертого кварталу 2012 року, після проведення поточної технічної інвентаризації в КП «Кременчуцьке МБТІ» та оформлення правовстановлюючих документів, укласти основний договір купівлі-продажу на нежитлове приміщення площею 59,1 кв.м., в нотаріальній конторі в м. Кременчуці, по вул. Леніна 10/7.

Відповідно до вищевказаної угоди між сторонами було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов.

Після виконання зобовязань покладених на позивача умовами угоди, відповідач умови угоди не виконав, і взагалі не бажає їх виконувати, зустрічей уникає. А тому позивач вимушена звернутися з позовом до суду про визнання дійсним договору купівлі-продажу вказаного майна.

При цьому, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 328 та ст. 220 ЦК України, а також п. 13 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 16 листопада 2009 року.

Проте, колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Так, відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний об'єкт.

Положення ч. 2 ст. 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Цією нормою встановлено обов'язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

ЦК України й іншими актами цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу.

Слід також звернути увагу, що згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форму основного договору не встановлено, у у письмовій формі.

За правилами ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівліпродажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню.

Крім того, суд апеляційної інстанції аналізуючи матеріали справи приходить до висновку, що вони не містять жодних доказів, що спірне нерухоме майно належить відповідачу (продавецю).

Таким чином, на підставі попереднього договору, який укладений із недотриманням вимог закону щодо його нотаріального посвідчення, відсутності доказів належності продавцю майна, вказаного у попередньому договорі, - відсутні будь-які підстави визнавати за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 59,1 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Гагаріна, 23, м. Кременчук, Полтавська обл.

Щодо застосування положень ст. 220 ЦК України, то суд приходить до такого висновку.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 виклав правову позицію, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Крім того, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Відповідно до правової позиції висловленої у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу, що суду був наданий лише попередній договорі купівлі-продажу нерухомого майна (а.с. 6-8), однак не надано доказів укладення самого договору купівлі-продажу, і що одна із сторін ухилялася від нотаріального посвідчення саме договору-купівлі продажу.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Також відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України із ОСОБА_2 слід стягнути на користь прокуратури Полтавської області судові витрати по сплаті судового збору понесені при подачі апеляційної скарги у розмірі 730 грн. 80 коп.(а.с. 49).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу керівника Кременчуцької місцевої прокуратури в інтересах Кременчуцької міської ради, Міністерства інфраструктури України задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 січня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» в особі виконуючого обовязки голови правління ОСОБА_3 про визнання дійсним договору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Полтавської області судові витрати понесені при подачі апеляційної скарги у розмірі 730 грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 26 липня 2018 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: Т.В. Одринська

ОСОБА_4