КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/4437/18
Апеляційне провадження: 22-ц/824/964/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С.,суддів Волохова Л.А., Іванової І.В., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3, про визначення місця проживання дитини та визначення способу участі у вихованні дитини,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 Володимирвоича про забезпечення позову відмовлено.

На обґрунтування постановленої ухвали місцевий суд зазначив, що враховуючи обраний спосіб забезпечення позову, характер заявлених вимог, вимоги діючого законодавства на даний час, суд вважає, що підстав для задоволення заяви немає.

Не погоджуючись із постановленою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права її постановленні.

Просить ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За заявою сторони у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, суд може вжити заходів забезпечення позову у порядку та з підстав, встановлених цим Кодексом

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на майно або грошові кошти неплатоспроможного банку, а також на майно або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних злочином.

Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються.

Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення тимчасової адміністрації або ліквідації банку, заборони або встановлення обов'язку вчиняти певні дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні тимчасової адміністрації чи ліквідації банку.

Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов'язку вчиняти певні дії.

Не допускається забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії за позовами власників або кредиторів неплатоспроможного банку до такого банку або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Майно або грошові суми клієнта неплатоспроможного банку, на які судом накладено арешт до дня віднесення банку до категорії неплатоспроможних, можуть бути передані приймаючому або перехідному банку чи спеціалізованій установі, утвореній Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, у встановленому законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб порядку з письмовим повідомленням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб особи, в інтересах якої накладено арешт. При цьому передані майно або грошові суми залишаються обтяженими відповідно до ухвали суду про накладення арешту.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі та від нього мають неповнолітню доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 28 ).

05 квітня 2018 року ОСОБА_1, звернувся до суду із названим позовом, де просив, визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з ним до досягнення нею 14-річного віку,

визначити ОСОБА_1 наступні способи участі у вихованні його доньки - ОСОБА_3,

почергове проживання, тобто проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 кожного парного місяця року,

необмежене спілкування засобами телефонного та інтернет зв'язку,

особисті зустрічі кожної 2-ї та 4-ї суботи непарного місяця року з 09 години ранку до 19 години вечора, без присутності інших осіб,

особисті зустрічі кожної 1-ї та 3-ї неділі непарного місяця року, з 09 години ранку до 19 години вечора, без присутності інших осіб ( а.с. 1-9 ).

Разом з цим, 03 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив зобов'язати ОСОБА_2 забезпечити явку малолітньої ОСОБА_3 до Міського центру дитини кожного понеділка з 10 години до 11 години 30 хвилин для проведення спільних зустрічей з ОСОБА_1, у присутності ОСОБА_2 та фахівцем Міського центру дитини, без участі будь яких сторонніх осіб, починаючи з наступного понеділка від дня ухвалення відповідного рішення суду і до ухвалення остаточного рішення суду в цій справі ( а.с. 30-39 ).

На обґрунтування поданої заяви зазначив, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до фактичної неможливості виконання рішення суду у зв'язку із повним розривом сімейних зв'язків та психологічного і емоційного конфлікту ( там же ).

Таким чином, на переконання апеляційного суду, між сторонами наявний спір та існує реальна загроза невиконання, утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Разом з цим, відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини.

Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручі до уваги права і обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року ( заява № 2091/13 ), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відтак, враховуючи зазначене, обраний заявником вид забезпечення позову, з точки зору суду другої інстанції, відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України, є співмірним із заявленими вимогами та беззаперечно буде сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків між ОСОБА_3 та її батьком - ОСОБА_1.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на вищезазначене, а тому, з порушенням вимог процесуального права, зокрема, ст.ст. 149-154 ЦПК України, помилково прийшов до висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 Володмирвоича про забезпечення позову.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість ухвали, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення зазначених норм процесуального права її постановленні, на переконання суду другої інстанції, знайшли своє повне підтвердження при розгляді апеляції.

Окрім цього, доводи відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ( а.с. 96 ), зокрема, про те, що відповідно до ст. 150 ЦПК України передбачено певний перелік заходів забезпечення позову, серед яких відсутній обраний заявником спосіб, батько бив дитину, що підтверджується висновком психологічного обстеження дитини, висновком лікаря ортопеда-травматолога та рентгенологічним висновком, з точки зору другої інстанції, не спростовують викладеного, та не є правовою підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відтак, ухвала суду першої інстанції постановлена із названими порушеннями, а тому, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню із ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову відповідно до ст.ст. 149-154 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3, про визначення місця проживання дитини та визначення способу участі у вихованні дитини скасувати і ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Зобов'язати ОСОБА_2 забезпечити явку малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Міського центру дитини, розташованого по вул. Дегтярівська, 3А м. Києва, кожного понеділка з 10 години до 11 годин 30 хвилин для проведення спільних зустрічей ( контактів ) з ОСОБА_1 у присутності ОСОБА_2 та фахівця Міського центру дитини ( за згодою ), без участі будь-яких інших осіб, починаючи з наступного понеділка з дати постановлення цієї ухвали до ухвалення остаточного рішення у даній цивільній справі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Л.А.Волохов

І.В. Іванова