Номер провадження: 22-ц/785/4297/18
Номер справи місцевого суду: 522/9054/17
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.
суддів: Заїкіна А.П., Калараша А.А.
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 лютого 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину,
ВСТАНОВИВ:
18 травня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення аліментів з моменту пред`явлення позову до суду і до закінчення сином навчання, але не більше ніж до досягнення дитиною 23 років, посилаючись на ті обставини, що від шлюбу з відповідачем у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 , який є студентом Одеського національного політехнічного університету денної форми навчання та який потребує додаткових витрат.
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 12 лютого 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов`язано стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 18.05.2017 року та до закінчення дитиною навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких просять рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, заяви з повідомленням про причини не явки та про відкладення розгляду справи не подали.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг та відзив на них, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:
-у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від шлюбу є повнолітня дитина, син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.
-12.12.2002 року постановою Конотопського міського суду Сумської області з ОСОБА_1 було стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/4 частини доходу на утримання сина, ОСОБА_5 . Добровільно відповідач відмовлявся сплачувати аліменти на утримання сина, що підтверджується листом командира військової частини № НОМЕР_1 ОСОБА_6 №154/54/13-29 від 19.01.2015 року, а саме, наявністю заборгованості у розмірі 17 769, 21 гривень. У листі командувача ВМС Збройних сил України ОСОБА_7 за №154/11/1-3999 від 13.09.2014 року також зазначається про відсутність у ОСОБА_1 бажання у добровільному порядку сплачувати аліменти.
-згідно з довідкою № 760 від 27.03.2017 року з Одеського національного політехнічного університету, ОСОБА_4 дійсно є студентом 1 курсу АС-163 відділення денної форми навчання.
Задовольняючи позов, стягуючи з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду і до закінчення дитиною навчання, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_4 двадцяти трьох років, а саме, до 08.05.2022 року, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості та доведеності заявлених вимог.
Такі висновки суду відповідають встановленим у справі обставинам.
За правилами частини першої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу, яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст. 199, 200, 201 Сімейного кодексу України).
При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів (пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»):
1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років;
2) продовження ними навчання;
3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі;
4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.
Таким чином встановивши, що ОСОБА_4 досягнув повноліття, продовжує навчання на стаціонарі в Одеському національному політехнічному університеті, перебуває на повному матеріальному утриманні матері, яка забезпечує його одягом, продуктами харчування та всіма необхідними для навчання знаряддями та задовольняючи позов і стягуючи з відповідача на користь позивача на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду і до закінчення дитиною навчання, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач зобов`язаний та спроможний надавати матеріальну допомогу синові саме у такому розмірі, вважаючи цей розмір обґрунтованим, достатнім та таким, що відповідає потребам повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.
Апеляціний суд перевіряючи доводи викладені, як в апеляційній скарзі так у відзиві та поясненнях сторін встановив, що відповідач офіційно працює і його задекларований дохід за місцем роботи за 2017 рік становив 215 306 грн. (в середньому 17942,16 грн. щомісячно без утримання податків), декларує у власності автомобіль ФІАТ 2011 року випуску вартістю на дату набуття 124 900 грн. та проживання однією сім`єю з дружиною ОСОБА_2 , та двома малолітніми дочками - ОСОБА_8 2012 року народження та ОСОБА_9 2012 року народження. При цьому, ОСОБА_2 має постійне місце роботи - прокуратура АРК і на час перебування у відпустці по догляду за дітьми до досягнення ними 6-ти років за 2017 рік задекларувала пенсію у розмірі 168 425 грн. та соціальну допомогу на дитину з інвалідністю у розмірі 34 262 грн. Також ОСОБА_2 задекларувала проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 та спільну власність з ним, автомобілю ФІАТ 2011 року випуску, вартістю на дату набуття у 2011 році - 124 900 грн.
Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 сплачує за рішенням суду за позовом ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дочок ОСОБА_8 2012 року народження та ОСОБА_9 2012 року народження по 1/8 частині з усіх видів заробітку на кожну.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.05.2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на її утримання стягнуто аліменти з 03.03.2015 року до досягнення дітьми 6 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/8 частини з усіх видів заробітку.
Проте, постановою Верховного Суду від 27.06.2018 року рішення апеляційного суду Одеської області від 18.05.2017 року скасовано та справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
На даний час справа перебуває на розгляді і рішення не прийнято.
Таким чином, на даний час ОСОБА_1 сплачує аліменти за кількома виконавчими документами.
У ст. 70 Закону України Про виконавче провадження вказано виключні випадки, коли граничний розмір утримань обмежується не звичайними 20 відсотками від заробітної плати працівника, а зростає до 50 відсотків: це може мати місце зокрема при стягненні аліментів.
У відповідності до абз. 3 ч. 2 ст. 70 Закону України Про виконавче провадження не може перевищувати 50 відсотків суми, належної до виплати, також і загальний розмір усіх відрахувань із заробітної плати за кількома виконавчими документами.
Проте, зі змісту ч. 3 ст. 70 цього ж Закону дане обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати при відбуванні виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей - за таких обставин розмір відрахувань не може перевищувати 70 відсотків заробітку працівника.
Оскільки на даний час з ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання ОСОБА_8 2012 року народження та ОСОБА_9 2012 року народження по 1/8 частині на кожну, що становить 1/4 частину з усіх видів заробітку на обох, то стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5 1999 року народження, який продовжує навчання у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, то разом це становить 1/2 частину.
Навіть у разі задоволення вимог про стягнення аліментів на користь ОСОБА_10 у заявленому розмірі 1/8 частини з усіх видів заробітку, загальний розмір стягнення за всіма виконавчими документами до 02.03.2018 року не перевищить 5/8 від заробітку відповідача (1/8+1/8+1/8+1/4), або 62,5%, що відповідає ч.3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження». Після 02.03.2018 року стягнення за існуючими виконавчими документами не перевищить 50% від суми заробітку.
Враховуючи наведене, немає підстав для скасування та зміни рішення суду в частині розміру аліментів, стягнутих на користь позивача на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5 1999 року народження, який продовжує навчання.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо невірної оцінки судом обставин можливості надавати допомогу свому повнолітньому сину, можливості утримання повнолітнього сина позивачкою, наявності у відповідача інших утриманців, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про недоведення позивачем про проживання з нею ОСОБА_4 не можуть бути взятими до уваги, оскільки в матеріалах спраи міститься довідка про витяг з домової книги про склад сім`ї та прописку за № 149 від 15.03.2017 року, видана за підписами командира військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_11 та паспортиста ОСОБА_12 (т.1 а. с. 70), а доказів, які б спростовували сумісне проживання позивача з сином ОСОБА_4 1999 року, відповідачами не надано. Відповідних клопотань про їх витребування (в тому числі шляхом допиту повнолітнього ОСОБА_4 ) не заявлено.
Інших доводів в апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не наведено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування (зміни) рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 лютого 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07.12.2018 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

А.А. Калараш