Справа № 462/778/17 Головуючий у 1 інстанції: Пвалюх Н.М.
Провадження № 22-ц/783/7460/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Павлишина О.Ф.,

суддів Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю з участю ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистим майном,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, уточненому в ході розгляду справи, та просила поділити придбане за час шлюбу з відповідачем ОСОБА_4 майно, визнавши за нею право власності: на ? частину квартири №117 у будинку №29 на вул.Садовій у м.Львові і на ? частини автомобіля НОМЕР_1. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що спірне майно було набуте ними під час шлюбу, а тому є їхньою спільною сумісною власністю.

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому первинно просив визнати удаваним договір купівлі-продажу від 14.05.1996 року посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 2567, та встановити, що фактично було укладено обмін квартири № 117 у будинку № 29 на вул. Садовій у м.Львові на квартиру № 128 у будинку № 5 на вул. Сигнівка у м.Львові; визнати квартиру АДРЕСА_1 своїм особистим майном. В ході розгляду справи 30.01.2017 року, ОСОБА_4 уточнив позовні вимоги та просив розглядати лише вимогу про визнання спірної квартири особистою власністю (а.с. 75). Свої вимоги обґрунтовував тим, що у шлюбі з ОСОБА_2 він перебував з 26.08.1994 року. На момент укладення договору у 1996 році, власниками спірної квартири були свекруха його сестри - ОСОБА_7 та син його сестри - ОСОБА_8, а квартира №128 у будинку №5 на вул. Сигнівці у м Львова не була приватизованою, і у ній були зареєстрованими: ОСОБА_4 його сестра ОСОБА_9 та її чоловік ОСОБА_10 Всі вони є родиною і домовилися обмінятися квартирами для того, щоб сімя його сестри поселилася у чотирьохкімнатну квартиру. Оскільки в той період часу не можна було зробити обмін приватизованого житла на неприватизоване, вони уклали договір купівлі-продажу від 14.05.1996 року, відповідно до умов якого ОСОБА_4 придбав у власників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 квартиру №117 у будинку № 29 на вул. Садовій у м.Львові. Жодних грошових розрахунків між сторонами договору не проводилося, і відповідно спільних коштів для придбання квартири подружжям не вкладалося.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено частково. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності на автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, кузов Y6D2643, реєстраційний номер НОМЕР_2, по ? частці за кожним. В решті вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистим майном задоволено. Визнано квартиру № 117 у будинку № 29 на вул. Садовій у м. Львові особистим майном ОСОБА_4.

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 лютого 2018 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1820 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_3

В апеляційній скарзі стверджує, що рішення є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції повністю задовольнив зустрічний позов, однак судом не розглянуто позовну вимогу про визнання договору удаваним. Звертає увагу на те, що в оскаржуваному рішенні суд зазначив, що на час виникнення спірних правовідносин КпШС України презюмується право спільної сумісної власності на майно, нажите подружжям за час шлюбу, а також зазначив, що ОСОБА_2 довела, що спірна квартира придбана за кошти подружжя. Вказує, що не ОСОБА_2, право якої презюмується, а відповідач має доводити факт придбання квартири. Стверджує, що судом при ухваленні рішення брались до уваги доводи та покази свідків сторони відповідача та ігнорувались покази свідків сторони позивача. Посилається на те, що судом безпідставно не взята до уваги подана представником позивача заява про застосування строку позовної давності, оскільки позов подано щодо договору купівлі-продажу 1996 року з пропуском строку позовної давності понад 20 років. Зазначає, що суд не дослідив, що вартість частки ОСОБА_4 в одній квартирі (неприватизованій) була значно меншою вартості квартири (приватизованої). Вважає також незаконним рішення суду в частині поділу автомобіля як спільного майна подружжя, оскільки відмовлено у присудженні компенсації за ? частину автомобіля. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, які аналогічні її доводам, а також посилання на не розгляд судом вимоги про визнання правочину удаваним, пояснення ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5 про заперечення вимог апеляційної скарги з посиланням на докази набуття спірної квартири виключно ОСОБА_4 і на уточнення позовних вимог щодо визнання спірної квартири особистою власністю, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Судом встановлено такі обставини.

З 26.08.1994 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01.06.2017 року (а.с.73).

В шлюбі у них народився син ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Предметом спору є квартира №117 у будинку № 29 на вул. Садовій у м. Львові, право власності на яку зареєстровано ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського округу ОСОБА_6

Транспортний засіб автомобіль марки ВАЗ 210994-20, реєстраційний номер НОМЕР_2 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4

Спір з приводу спільного сумісного майна подружжя підлягає вирішенню на підставі положень КпШС України, СК України, ЦК України, а також відповідно до роз»яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Так, відповідно до п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно довідки ЛКП «Скнилівок» від 03.04.2017 року у квартирі №117 у будинку № 29 на вул. Садовій у м.Львові у м.Львові були зареєстровані ОСОБА_7 з 05.09.1969 року і до 28.05.1996 року, та ОСОБА_8 з 12.03.1992 року і до 28.05.1996 року.

Відповідно до довідки ЛКП «Сигнівка» від 23.03.2017 року у квартирі №128 у будинку №5 на вул. Сигнівці з 30.06.1984 року до 17.03.2008 року був зареєстрований ОСОБА_4, з 30.07.1982 року до 05.06.2007 року - ОСОБА_9, з 30.07.1982 року до 14.02.2017 року - ОСОБА_10

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 04.04.1996р. № 184 дозволено ОСОБА_9, яка проживає з сімєю у складі трьох осіб /вона чоловік, брат/ в чотирьохкімнатній квартирі №128 жилою площею 44,9 кв.м. у будинку № 5 на вул.Сигнівці у м.Львові провести обмін частини жилої площі, що припадає на долю брата ОСОБА_12, внаслідок чого на цю частину жилої площі поселиться на правах члена сімї мати чоловіка ОСОБА_9 ОСОБА_7 та син - ОСОБА_8, які проживають в трьохкімнатній власній квартирі №117 житловою площею 34,1 кв.м. у будинку №29 на вул.Садовій у м.Львові. Видати ордер на квартиру №128 у будинку №5 на вул.Сигнівці у м.Львові на 4 осіб : основний квартиронаймач ОСОБА_7, син ОСОБА_10, невістка ОСОБА_9, внук ОСОБА_8, при умові переоформлення права власності на квартиру №117 будинку № 29 на вул.Садовій у м.Львові з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ОСОБА_4Т.(а.с.68)

Згідно договору купівлі-продажу від 14.05.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського округу ОСОБА_6 та зареєстрованим в реєстрі за №2567, встановлено, що ОСОБА_7, ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_4 купив трьохкімнатну квартиру №117 у будинку №29 у м.Львові. Відповідно до п.7 даного договору такий укладено з метою обміну вищезгаданої квартири на квартиру №128 на вул.Сигнівка,5 у м.Львові. (а.с.7-зворот)

Суд допитавши під присягою сторін оспорюваного договору купівлі-продажу, заслухавши пояснення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, та врахувавши, що ОСОБА_2 не надала належних доказів на підтвердження того, що квартира №117 у будинку №29 у м.Львові придбана за спільні кошти подружжя, дійшов обгрунтованого висновку, що фактично було проведено обмін квартир і вказана квартира не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, суд першої інстанції правильно застосував до правовідносин, які виникли на момент набуття ОСОБА_4 права власності на вказану квартиру норми Кодексу про шлюб та сім»ю України, який діяв на момент укладення договору купівлі продажу квартири 14.05.1996 року.

Доводи апеляційної скарги, які стосуються пропуску строку позовної давності, не можуть прийматись до уваги.

Згідно зі ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На звороті копії рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01.06.2017 року, яким розірвано шлюб між сторонами, міститься вказівка, засвідчена підписом судді і відбитком гербової печатки, про набрання ним законної сили 1 серпня 2017 року (а.с. 73, зворот).

Свої позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що саме на час звернення з зустрічним позовом до суду його право на квартиру оспорюється, а відтак, вважати, що строк позовної давності є пропущеним нема підстав.

ОСОБА_4 уточнював позов 30.01.2017 року та просив розглядати лише вимогу про визнання спірної квартири особистою власністю, а тому посилання представника ОСОБА_2 на не розгляд вимоги про визнання правочину удаваним не може прийматись до уваги.

Позивачка звернулася до суду, крім іншого, з вимогою про стягнення з відповідача грошової компенсації за її частку вартості автомобіля, однак, надалі, а саме 30.11.2017 року остаточно уточнила свої позовні вимоги та просила визнати за нею права власності на ? частину автомобіля, а тому безпідставним є твердження в апеляційній скарзі що суд не розглянув всіх позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до посилання на договір купівлі-продажу, однак такі не спростовують встановлених судом обставин, які стверджують факт набуття спірної квартири не за кошти подружжя, а внаслідок обміну.

Крім того, посилання ОСОБА_2 на придбання квартири за кошти отримані, як подарунок на весілля, та кошти її батьків не підтверджено жодними письмовими доказами.

Європейський суд з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії» вказує, що хоча національний суд користується певним правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази, він зобовязаний обґрунтувати свої дії підставами для винесення рішень.

Європейський суд з прав людини також наголошує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»).

Суд першої інстанції, зважаючи на вищенаведене, правильно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, дав належну оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена відповідно до положень ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 квітня 2018 року.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

ОСОБА_13