ун. № 759/8864/18
пр. № 2/759/5283/18
07 грудня 2018 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді - П'ятничук І.В.,
за участю секретаря - Медвідчук В.В.,
позивача - ОСОБА_1,
розглянувши у засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка представляє, як свої інтереси так і інтереси малолітнього ОСОБА_3, треті особи: КП «Керуюча компнанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин та зобов'язання вчинити дії, -
В червні 2018 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, яка представляє, як свої інтереси так і інтереси малолітнього ОСОБА_3, в якому просили суд, постановити рішення яким визнати відповідачів такими, що втратило право користування квартирою АДРЕСА_1
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до договору дарування квартири, посвідченого Державним нотаріусом Двадцять другої київської державної нотаріальної контори від 25 липня 2005 року за реєстровим №1-1279, квартира АДРЕСА_1, загальною площею 33.40 кв.м., житловою площею - 17,00 кв.м. належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності.
Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_3.
Однак, в спірній квартирі відповідач ОСОБА_2 не проживає тривалий час, а саме з грудня 2010 року зібрала свої особисті речі та переїхали з дитиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народженою в шлюбу с позивачем, а відповідач ОСОБА_3 ніколи не проживав в вище зазначеній квартирі, а лише зареєстрований, позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в матеріалах справи, та не заперечує проти винесення заочного рішення по справі.
Відповідачі, про час і місце судового розгляду повідомлялись у встановленому законом порядку, в судові засідання свого представника не направили, про поважність причин неявки в суд не повідомляли та не просили розглядати справу за їх відсутності, відзив на позов відповідачами на адресу суду не подавався.
Оскільки сторона позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, та за одночасним існуванням всіх обставин, що передбачені у ст. 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Суд, розглянувши подані стороною документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення свідків, вважає що позов підлягає задоволенню з наступник підстав.
Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, відповідно до договору дарування квартири, посвідченого Державним нотаріусом Двадцять другої київської державної нотаріальної контори від 25 липня 2005 року за реєстровим №1-1279, квартира АДРЕСА_1, загальною площею 33.40 кв.м., житловою площею - 17,00 кв.м. належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності. (а.с.7)
Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_3.(а.с.8)
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому зшлюбу, зареєстрованому Щаснівською сільською радою Бобровицького району Чернігівської області від 09 вересня 2000 року, актовий запис №5. Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1
Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 21 лютого 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. (а.с.21)

В грудні 2010 року відповідач ОСОБА_2 зібрала всі свої особисті речі та разом із спільною дитиною - ОСОБА_4, переїхала за невідомою позивачу адресою.

В березні 2018 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 народила дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та не повідомивши позивача, звернулась до центру надання адміністративних послуг та зареєструвала місце проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1

Однак, протягом останніх восьми років відповідач ОСОБА_2 не проживає в даній квартирі, а відповідач ОСОБА_3 з моменту свого народження. В спірній квартирі відсутні особисті речі відповідачів.

Відповідно до Акту від 18.01.2018 року та від 10.05.2018 року, які підписані сусідами та завіречі печаткою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.Києва», дійсно вбачається, що відповідачі не проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_2 не проживає в квартирі протягом восьми років, а ОСОБА_3 взагалі ніколи не проживав.

Оскільки, відповідач ОСОБА_2 не сплачує комунальні послуги, які нараховується на неї та її дитину, позивач особисто несе тягар оплати комунальних послуг, та не може отримати субсидію.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, та ОСОБА_9 підтвердили суду, що дійсно відповідачі не проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, позивача ОСОБА_2 не бачили протягом останніх десяти років.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Аналогічне визначене статтею 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В частині 1 ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

А у відповідності до частини 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Крім цього, відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в частині визнання відповідачами такими, що втратили право користування квартирою є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 316-319, 321, 328, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України, Законом України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ст.ст. . 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 280-282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка представляє, як свої інтереси так і інтереси малолітнього ОСОБА_3, треті особи: КП «Керуюча компнанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. П'ятничук