АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/2494/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1664/18Головуючий у 1-й інстанції Кузнецов А. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Лобова О.А., Одринської Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 23 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення неправомірно списаних грошових коштів з карткового рахунку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

19 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача (на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») про визнання неправомірними дії банку щодо стягнення коштів, які знаходились на зарплатних картках №901599, №718982, №871855, стягнення неправомірно утриманих коштів в сумі 9 368 грн. 52 коп. та 5000 грн. моральної шкоди, мотивуючі, що у відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» на імя позивача в період з 13.10.2010 року по 12.02.2013 року, з 19.02.2015 року по 07.08.2015 року та з 07.08.2015 року по сьогоднішній час відкрито відповідні карткові рахунки на виплату заробітної плати, з яких банк автоматично списував 50% коштів із зазначенням назви операції «Погашення кредиту» та «Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті 22**66». З інформації банку йому стало відомо, що списання коштів відбувається на погашення заборгованості по договору б/н від 11.03.2008 року. Дані дії ПАТ КБ «Приватбанк» є неправомірними оскільки рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 24.04.2014 року банку було відмовлено у стягненні заборгованості по даному договору і це рішення набрало чинності.

Позивач також вважає, що банком порушені вимоги ст. ст. 1066, 1071 ЦК України, частини 2, 4 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 6.1. «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», що списання грошових коштів з рахунку клієнта банк може проводити лише на підставі його розпорядження, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом, при цьому умови договору повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання. Однак жодного договору, який би передбачав договірне списання коштів, як і реквізити рахунків, з яких мало б здійснюватись списання коштів, між ним і банком не укладалось.

Протиправними діями ПАТ КБ «Приватбанк» йому завдано моральну шкоду, яка виражається в позбавлені можливості витрачати заробітну плату на утримання родини, перебуванні під емоційним впливом та витрачанні додаткового часу задля відновлення порушених прав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Враховуючи ціну позову та беручи до уваги положення ч. 13 ст. 7, ст. 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11.03.2008 року між сторонами укладено договір б/н про надання позивачу кредиту в сумі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

30.05.2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за цим кредитним договором в сумі 27135 грн. 52 коп., яка утворилась станом на 25.05.2013 року. Відповідач ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, через його невідповідність вимогам законодавства про його зміст та форму.

Рішенням Кременчуцького райсуду Полтавської області від 05.03.2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволені, позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

При цьому, рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 24.04.2014 року рішення Кременчуцького райсуду Полтавської області від 05.03.2014 року в частині стягнення заборгованості по кредитному договору скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк», в іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 28.01.2015 року рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 24.04.2014 року залишено без змін.

Суд першої інстанції також вірно взяв до уваги, що до рішення Кременчуцького райсуду Полтавської області від 05.03.2014 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, яке в цій частині набрало чинності, зазначено, що ОСОБА_2 активно користувався послугою ПАТ КБ «Приватбанк», був агентом ПАТ КБ «Приватбанк» по розповсюдженню продукції, та як агент був обізнаний з умовами і правилами користування послугами. Банком проведені всі дії для ознайомлення ОСОБА_2 з умовами кредитного договору б/н від 11.03.2008 року.

Також суд першої інстанції встановив, що згідно з рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 24.04.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено в стягненні заборгованості, яка виникла станом на 25.05.2013 року, в звязку з пропуском строку позовної давності, щодо зустрічного позову ОСОБА_2 вказано, що кредитний договір б/н від 11.03.2008 року між ЗАО КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 цілком відповідає чинному законодавству, згідно анкети-заяви позичальником зазначено, що він ознайомлений і згоден з умовами кредитування, його підпис підтверджує факт надання йому повної інформації про умови кредитування.

Тобто, кредитний договір б/н від 11.03.2008 року укладений між ЗАО КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, на час розгляду справи рішеннями судів недійсним не визнано, сторонами у передбаченому умовами договору порядку не розірваний.

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до заяви позивача ОСОБА_2 від 11.03.2008 року про виявлення бажання оформити на своє імя кредит по договору б/н від 11.03.2008 року, позивач власноручно зазначив, що ознайомлений та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і тарифами банку, та виразив згоду, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Аналогічне власноручно зазначене позивачем ОСОБА_2 в поданих в банк Анкетах-заявах від 20.04.2010 року та 19.02.2014 року при укладенні договорів на отримання платіжних карток.

Умовами та Правилами надання банківських послуг, які діяли на час укладення кредитного договору від 11.03.2008 року у п.п. 5.2, 4.6, 6.4 та 9.2 зазначено, що «Клієнт доручає банку проводити списання грошових коштів з рахунків Клієнта, в межах сум, необхідних для оплати банку по цьому договору. В разі незгоди із списанням коштів по рахунку, Клієнт письмово інформує банк про це в строк тридцяти пяти днів з моменту списання коштів.»

Умовами та Правилами надання банківських послуг, які діяли на час укладення договорів про надання платіжних карток, у п. 1.1.3.1.3 та п. 1.1.3.1 зазначено, що «Клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту в межах сум, що підлягають сплаті банку по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку в разі настання строків платежів по другим договорам клієнта в розмірі, визначеним цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку.»

Згідно ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ПАТ КБ «Приватбанк» мав право на списання грошових коштів з рахунків ОСОБА_2 на погашення кредитної заборгованості по другим договорам.

Із наданих ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунків випливає, що за період з 25.05.2013 року по 13.03.2016 року по кредитному договору б/н від 11.03.2008 року нараховано 1972 грн. 10 коп. відсотків на поточну заборгованість, 10132 грн. 24 коп. відсотків на прострочену заборгованість та 5950 грн. комісії, з яких погашено 5756 грн., та повністю погашено борг по рахунку штрафів 3858 в розмірі 3189 грн. 23 коп.

Списання грошових коштів по картковому рахунку №901599 проводились в період з 07.05.2010 року по 12.02.2013 року, тобто до прийняття рішення Апеляційним судом Полтавської області від 24.04.2014 року, по картковим рахункам №718982, №871855 в період з 19.02.2015 року по 07.08.2015 року та з 23.02.2015 року по 10.11.2015 року на погашення заборгованості, яка нарахована ПАТ КБ «Приватбанк» за період з 25.05.2013 року по 13.03.2016 року, тобто заборгованості яка виникла після 25.05.2013 року, що була предметом судового розгляду.

Враховуючи викладене суд першої інстанції прийшов, до правильного висновку, що позивач не довів неправомірність дій ПАТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення коштів, які нараховувались на зарплатні картки №901599, №718982, №871855, а доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для списання коштів не підтверджуються матеріалами справи.

Доводи позивача, що відповідно до вимог ст.ст. 25, 26 Закону України «Про оплату праці» забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків передбачених законом, не ставлять під сумнів правильність рішення суду першої інстанції, оскільки Закон України «Про оплату праці» визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

У той же час, відносини між банком та позивачем не регулюються Законом України «Про оплату праці», а врегульовані нормами цивільного законодавства, відповідно до якого банком було здійснено списання коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу щодо трирічного строку позовної давності про списання грошових коштів не даються підстав для скасування рішення суду з таких підстав.

Так, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право.

У зобов'язальних відносинах (ст. 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Однак за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (ч. 3 ст. 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (ч. 1 ст. 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (ч. 2 ст. 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

Відтак, кредитор у даному випадку за наявності відповідних підстав може втратити право на стягнення коштів у судовому порядку, однак не втратив права на списання коштів із рахунку позивача у порядку визначеному договором.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 31 липня 2018 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: Т.В. Одринська

ОСОБА_3