ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2018 року

м.Суми

Справа №591/2999/17

Провадження № 22-ц/788/429/18

Апеляційний суд Сумської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів Кононенко О.Ю., Криворотенка В.І.,

за участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану представником ОСОБА_2, на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми в складі судді Шелєхової Г.В. від 12 січня 2018 року, ухвалене в м. Суми, дата складення повного судового рішення - 12 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПриватБанк) предявило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 17 серпня 2010 року сторони у справі уклали кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 300 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік.

Унаслідок невиконання позичальником своїх зобовязань за договором станом на 05 червня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 16432 грн 56 коп., яка складається із 3832 грн 89 коп. заборгованості за кредитом; 5626 грн 67 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом; 5714 грн 31 коп. заборгованості за пенею; 500 грн (фіксована частина) і 758 грн 69 коп. (процентна складова) штрафу.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 січня 2018 року позов задоволений частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 6791 грн 13 коп. та 656 грн 00 коп. у рахунок відшкодування судового збору.

Частково задовольняючи позов, суд керувався тим, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, тому позивач має право на повернення кредиту і процентів за користування кредитом у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України. Підстави стягнення решти відсотків, пені, штрафу (відсоткова складова і фіксована складова) відсутні, оскільки ПриватБанк не довів факт укладення договору саме на тих умовах, на яких побудовано позов і доданий до нього розрахунок.

У лютому 2018 року ПриватБанк подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості з решти процентів, пені та штрафу і в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при визначенні розміру заборгованості суд не урахував факт укладення сторонами договору-приєднання, складовою якого є Умови та правила надання банківських послуг; а також отримання боржником кредитних коштів та користування ними. При цьому суд належним чином не перевірив наданий банком розрахунок заборгованості, який не спростований відповідачем. Крім того, при ухваленні рішення суд не урахував правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, від 11 липня 2012 року № 6-63цс12.

ОСОБА_1 у письмовій формі відзив на апеляційну скаргу не подала.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. Судове рішення без змін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що 17 серпня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір шляхом оформлення і підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмір 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (ас. 10).

Інших умов договору сторони не підписували.

На підтвердження позовних вимог позивачем наданий розрахунок, згідно з яким загальний розмір заборгованості за кредитним договором станом на 05 червня 2017 року дорівнює 16432 грн 56 коп. і складається з 3832 грн 89 коп. заборгованості за тілом кредиту, 5626 грн 67 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом, 5714 грн 31 коп. заборгованості за пенею, 500 грн (фіксована частина) і 758 грн 69 коп. (процентна складова) штрафу.

Під час ухвалення рішення, суд попередньої інстанції дійшов висновку про неналежне виконання ОСОБА_1 грошового зобовязання за кредитним договором, а тому станом на 05 червня 2017 року утворилась заборгованість у сумі 6791 грн 13 коп., яка складається із: 3832 грн 89 коп. заборгованості за тілом кредиту, 2958 грн 24 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом, розмір якої визначений на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відмовляючи у стягненні решти заборгованості за процентами за користування кредитом, пені, штрафу; суд мотивував висновок тим, що Умови і правила надання банківських послуг, Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», на які посилався позивач, не підписані позичальником і не містять умов щодо розміру процентів за користування кредитом, пені, штрафу; оригінали цих документів відповідачу не були передані, а тому не можна вважати їх складовою частиною укладеного між сторонами у справі кредитного договору.

У силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК).

Так, відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення йому коштів.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У справі, яка переглядається, суд правильно встановив, що договір був укладений шляхом оформлення і підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банком послуг. Інших умов договору сторони не підписували.

При цьому, частково задовольняючи позов, суд обґрунтовано виходив з того, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, тому позивач має право на повернення кредиту і процентів за користування кредитом.

Відмовляючи у стягненні заборгованості за процентами, обрахованої із процентної ставки у розмірі 34,80%, 43,20%, пені та штрафу (відсоткова складова і фіксована складова), суд правильно зазначив, що ПриватБанк не довів факт укладення договору саме на тих умовах, на яких побудовано позов і доданий до нього розрахунок.

Як видно з матеріалів справи, на підтвердження укладення договору і досягнення згоди щодо усіх істотних умов позивач додав до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»; «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»; «Універсальна CONTRACT; «Універсальна GOLD», - якими для кожного типу кредитної картки передбачені різні базові процентні ставки в місяць (ас. 11).

Однак матеріали справи не містять доказів про оформлення і отримання ОСОБА_1 певного типу кредитної картки з наведеного переліку; так само не містить жодної конкретики з цього приводу і додана анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 17 серпня 2010 року (ас. 10).

Таким чином, позивач на порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України жодних доказів про встановлення процентної ставки у розмірі 34,80%, 43,20%, як зазначено у розрахунку заборгованості, а також розміру пені та штрафу, як зазначено у позовній заяві, не надав; як і не надав доказів, які б містили підпис відповідача, про ознайомлення його про зміну розміру процентної ставки відповідно до вимог частини четвертої статті 1056-1 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог частини третьої статті 367 ЦПК України не досліджував новий доказ (довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду), який не був поданий до суду першої інстанції, оскільки позивач не надав докази неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Разом з тим, не можна визнати правильним висновок суду про визначення розміру процентів за користування кредитом на рівні облікової ставки Національного банку України, починаючи з 17 серпня 2010 року.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами або стороною.

Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2958 грн 24 коп., який визначений з 17 серпня 2010 року на рівні облікової ставки Національного банку України, суд першої інстанції повно і всебічно не з'ясував обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень; не перевірив строк дії укладеного між сторонами договору і правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості.

Під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 визнала ту обставину, що на момент укладення спірного договору вона була обізнана з умовою кредитного договору щодо встановлення процентної ставки за користування кредитом на рівні 30% річних, погоджувалася з цією умовою і вчиняла певні дії щодо виконання умов договору.

Пояснення відповідача узгоджуються із розрахунком заборгованості, що був доданий позивачем до позовної заяви, з якого видно, що відповідач вчиняла дії, які свідчать про її згоду із встановленою процентною ставкою 30% річних.

Крім того, ОСОБА_1 визнала, що їй видана картка строком дії по серпень 2021 року.

Частиною першою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд апеляційної інстанції не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому обставини, які визнаються ОСОБА_1, не підлягають доказуванню.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Саме до такого висновку зводиться правова позиція, викладена Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1412цс16.

Ураховуючи наведений висновок щодо застосування відповідних норм права, зокрема ст. 1048 ЦК, суд неправильно тлумачив його зміст і не зважив на те, що правова позиція стосується випадків не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення.

З огляду на зазначене, а також ураховуючи, що строк повернення позичальником кредитних коштів не сплинув, оскільки строк дії картки не закінчився, не є правильним висновок суду першої інстанції про стягнення процентів за користування кредитом з 17 серпня 2010 року, розмір яких визначений на рівні облікової ставки НБУ. При цьому на порушення вимог частини першої статті 13 ЦПК України суд вийшов за межі позовних вимог, предметом і підставою яких є, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитом, що утворилась з 20 листопада 2012 року.

Суд апеляційної інстанції дослідив альтернативний розрахунок заборгованості, згідно з яким розмір заборгованості за процентами за користування кредитом визначений із ставки 30% річних; і визнав його правильним, а тому дійшов висновку, що загальний розмір заборгованості за процентами за користування кредитом за спірний період дорівнює 2666 грн 12 коп.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не може змінити рішення в цій частині і стягнути на користь позивача 2666 грн 12 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Право суду апеляційної інстанції вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги передбачено частиною четвертою ст. 367 ЦПК, але апеляційний суд не може вийти за межі самої апеляційної скарги.

Так, апеляційна скарга на рішення суду подана позивачем, який просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні решти вимог, зокрема про відмову у стягненні заборгованості за процентами у сумі 2668 грн 43 коп., і ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 5626 грн 67 коп. Відповідач ОСОБА_1 з рішенням суду погодилася і в апеляційному порядку його не оскаржила.

Отже, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуального права вийти за межі апеляційної скарги позивача і стягнути на його користь суми менші, ніж визначені судом першої інстанції і з якими погодилася відповідач.

За таких обставин рішення суду в частині стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом слід залишити без змін.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції визнає доводи апеляційної скарги частково обґрунтованими.

Довід скарги щодо неврахування судом першої інстанції правових позицій Верховного Суду України суд апеляційної інстанції відхиляє з таких підстав.

Правова позиція, викладена Верховним Судом України у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, стосується застосування норм права щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

У у постанові від 11 липня 2012 року справі № 6-63цс12 порушувалось питання про скасування рішення суду касаційної інстанції з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції ст.ст. 203, 207, 215 та 1046 ЦК України. Зокрема, заявниця вказувала, що кредитний договір є укладеним з моменту фактичного одержання грошей, а вона їх не одержувала, що є підставою для визнання кредитного договору та додаткових до нього договорів недійсними.

Тобто, обставини, які стали підставою для перегляду зазначених справ, не тотожні обставинам у даній справі, у якій предметом і підставою позову є стягнення заборгованості.

Крім того, у справі № 6-63цс12 Верховний Суд України не викладав висновок щодо застосування норми права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Установивши, що доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», подану представником ОСОБА_2, задовольнити частково.

Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Біляєва

Судді О.Ю. Кононенко

ОСОБА_4

Дата складення повного судового рішення 13 квітня 2018 року

ОСОБА_5 Біляєва