АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 593/825/17Головуючий у 1-й інстанції Німко Н.П.
Провадження № 22-ц/789/211/18 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Коваль О.І.

з участю сторін - позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 593/825/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, на заочне рішення Бережанського районного суду від 28 грудня 2017 року, ухваленого суддею Німко Н.П., по справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні працюючого,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні працюючого.

Обгрунтовувала позов тим, що з 23.10.2015р. по 08.08.2016 року працювала у приватного підприємця ОСОБА_3 на посаді шеф-кухаря ресторану "ІНФОРМАЦІЯ_1" і частково виконувала обов'язки адміністратора даного закладу. Працювала неофіційно. Незадоволена умовами праці та відношенням власника, залишила роботу. Неодноразово звертаючись в усній та письмовій формі до ФОП ОСОБА_3 за невиплаченою заробітною платою, отримала однозначну відмову, у зв'язку з чим була змушена звернутись до суду.

21 липня 2017 року позивачка уточнила позовні вимоги та просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь 8000 грн. невиплаченої при звільненні заробітної плати - суму, яка дорівнює 2,5 мінімальних заробітних плат станом на 01 січня 2017 року, а також 17 200 грн. боргу за прострочення у виплаті, а саме: 1% за кожен день прострочення, починаючи з 01 січня 2017 року по 08 червня 2017 року.

03 листопада 2017 року, в ході розгляду справи, адвокат ОСОБА_2, в інтересах ОСОБА_1, звернулась із заявою про уточнення позовних вимог, в якій просила стягнути з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 54 699,17 грн.

Заочним рішенням Бережанського районного суду від 28 грудня 2017 року відмовлено в повному обсязі у задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 54699,17 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування усіх фактичних обставин справи та ненадання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, просить скасувати заочне рішення і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вважає, що суд не застосував положення ч.4 ст.24 КЗпПУ, згідно якої трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи та неправильно застосував приписи трудового законодавства, зокрема ст.ст.21,48 КзпПУ. Зазначає, що при розгляді спору суд мав виходити з принципу верховенства права, а не принципу формальної "законності", який в даній справі був зведений до звинувачення позивачки у бездіяльності в оформленні у визначеному законом порядку трудових відносин, оскільки законодавство про працю покладає обов'язок укладення трудового договору саме на роботодавця, а не на працівника. Наголошує, що додані до позовної заяви розрахунки заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, також не знайшли мотиваційної оцінки в оскаржуваному рішенні.

Під час розгляду справи в апеляційному суді позивач та її представник підтримали вимоги апеляційної скарги.

Відповідачка, будучи належно повідомленою про дату, час та місце судового судового засідання, у судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суду апеляційної інстанції не повідомила, відзиву на апеляційну скаргу, клопотань про відкладення розгляду справи не надала. Враховуючи наведене та вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає неявку відповідачки в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено обставин порушення її прав відповідачкою у сфері трудових правовідносин.

Колегія суддів погоджується із наведеним висновком суду.

Стаття 4 Кодексу законів про працю УкраїниКЗпПУ), що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України про працю, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до норми ст. 21 далі - КЗпПУ, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації, або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умов праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Отже, саме шляхом укладення трудового договору з роботодавцями громадяни реалізують своє конституційне право на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини, набуваючи конкретних трудових прав і обов'язків.

Трудовий договір є основним юридичним фактом, з яким пов'язано виникнення, зміна чи припинення трудових правовідносин. Саме тому основні елементи інституту трудового договору (порядок укладення трудового договору, його зміст, гарантії працівникам при укладенні, зміні та припиненні трудового договору, підстави припинення договору тощо) як такі, що мають засадничий характер, повинні врегульовуватись лише законом.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Як вбачається із положень ст.24 КЗпПУ, трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пред'являючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказувала, що між нею та ФОП ОСОБА_3 з 23.10.2015 року по 08.08.2016 року року існували трудові відносини, а саме: позивач працювала на посаді шеф-кухаря та адміністратора в ресторані «ІНФОРМАЦІЯ_1», що належить відповідачу, і при звільненні позивачки з роботи 08 серпня 2017 року по даний час ФОП ОСОБА_3 не виплачено заробіток за два місяці перед звільненням.

На підтвердження своїх доводів позивачка посилалась на довільної форми копію табелю обліку робочого часу за квітень, травень (без зазначення року) (а.с.5); дві фотокопії фотографій, де вона зазначила, що знаходиться в бенкетному залі ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» як шеф-кухар (а.с.7); два листки з калькуляцією страв та продуктів (а.с.6,8); покази свідка ОСОБА_4, котрий пояснив, що влітку 2016 року протягом 1 місяця працював у відповідачки без укладення трудового договору, за усною домовленістю з власницею, офіціантом у ресторані "ІНФОРМАЦІЯ_1", де також працювала позивачка як головний повар.

Суд першої інстанції, дослідивши подані позивачкою докази в їх сукупності, обґрунтовано не визнав їх достатніми для підтвердження обставин існування трудових відносин між сторонами та укладення між ними саме трудового договору із конкретними умовами щодо оплати праці, зокрема, розміру заробітку.

Вимогами ст.ст. 24, 48 КЗпП України передбачено, що належними доказами перебування працівника у фактичних трудових відносинах є трудовий договір, наказ, розпорядження власника підприємства чи уповноваженого ним органу, а також записи у трудовій книжці. Такі докази суду не надані, а сама позивачка визнала, що ні трудовий договір, ні наказ чи розпорядження власника підприємства про її прийняття на роботу чи звільнення з роботи не видавались, а також записи про її трудову діяльність відповідачем вчинені не були, про що позивач не заперечувала та не зверталась до власника щодо оформлення трудового договору відповідно до вимог закону.

Із поданих позивачкою доказів: довільної форми копії табелю обліку робочого часу за квітень, травень (без зазначення року) (а.с.5); двох фотокопій фотографій позивачки в одязі кухаря без зазначення дат фотографій та місце, де вони зроблені (а.с.7); двох листків з калькуляцією страв та продуктів, де не зазначено закладу для якого вони проводились та часу їх виготовлення(а.с.6,8); показів свідка ОСОБА_4, не вбачалось укладення між сторонами саме трудового договору та його умов із визначенням розміру заробітку, порядку та строків його виплати, а тому посилання на ці докази в апеляційній скарзі колегія суддів не може прийняти як підставу для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги, що позивачка була фактично допущена до роботи відповідачкою, а тому між ними існували трудові відносини на підставі ч.4 ст.24 КЗпП України, згідно якої трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи, не можуть бути визнані обґрунтованими. При цьому апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, котрий не визнав достатніми такі твердження для встановлення обставин справи щодо умов трудового договору, наявності заборгованості по заробітній платі позивачки та її розміру.

Розрахунки заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, проведені та подані позивачкою суд першої інстанції підставно не прийняв до уваги, оскільки позивачкою не було доведено як існування трудових відносин між сторонами, так і наявності обставин заборгованості по заробітній платі.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що суд звинуватив позивачку у бездіяльності в оформленні у визначеному законом порядку трудових відносин, оскільки законодавство про працю покладає обов'язок укладення трудового договору саме на роботодавця, а не на працівника. Зазначені твердження - безпідставні, оскільки суд розглянув справу в межах заявлених позивачкою вимог і на підставі поданих нею доказів.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду відповідає вказаній нормі права, а тому апеляційний суд не може погодитись із доводами апеляційної скарги про порушення судом принципу верховенства права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний

суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Заочне рішення Бережанського районного суду від 28 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 10 квітня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області С.І. Дикун