РІШЕННЯ

Іменем України

26 жовтня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

в складі: головуючого судді Крамаренка А.І.

при секретарі Корнієнко Н.І.

за участі: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщення суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним, про визнання заповіту недійсним.

Позивач обґрунтовув свої вимоги тим, що 17 серпня 2012 року помер його батько ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно квартиру №2 в будинку №39 по пр.. Східному (до перейменування пр. Пролетарський) в м. Бердянську Запорізької області.

23 листопада2010 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5, згідно з яким все своє майно заповів ОСОБА_4

Вказує, що за життя його батьки домовилися між собою, що вищевказаний будинок вони залишать після смерті йому, а ОСОБА_4 квартиру №56 по вул. Волонтерів (до перейменування вул. Піонерська), 156 в м. Бердянську Запорізької області.

Зазначає, що крім сумнівів щодо належності його батькові рукописного напису в заповіті є підстави вважати, що батько не усвідомлював значення своїх дій при складанні заповіту на користь відповідача.

Так на час складання заповіту його батько мав ряд вікових та хронічних хвороб. Окрім того, в останні роки життя у батька розвивався віковий склароз і почастішали випадки загальмованості та періодичне дезорієнтування у часі, він став погано розмовляти та не впізнавати людей. Таким чином, батько не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на день посвідчення заповіту, а тому всі ці обставини є підставою для визнання заповіту недійсним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги, просили визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 23 листопада 2010 року за р.№2500.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засідання просила відмовити в задоволенні позовних вимог оскільки опитані свідки давали суперечливі пояснення, а відповідно до двох висновків судово-психіатричних (посмертних) експертиз захворювання ОСОБА_6, на час складання заповіту не впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтями 1233 1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Судом встановлено, що 23 листопада 2010 ОСОБА_6 заповів усе своє майно ОСОБА_4 Його заповіт посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 за р. № 2500.

ОСОБА_6 помер 17 серпня 2012 року.

Підставою позову про визнання заповіту, складеного ОСОБА_6 23 листопада 2010 року, недійсним ОСОБА_1 зазначив те, що спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними внаслідок ряду хвороб.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновком судово-психіатричної експертизи №353 від 03.06.2015 року встановлено, що ОСОБА_6 станом на 23 листопада 2010 року виявляв ознаки поєднаної соматичної патології у вигляді ішемічної хвороби серця, стабільної стенокардії, коронаросклерозу, кардіосклерозу, гіпертонічної хвороби, судинного захворювання головного мозку, церебросклероза, хронічного порушення мозкового кровообігу, цукрового діабету. Винести остаточне експертне рішення на період складання заповіту 23 листопада 2010 року не представляється можливим через відсутність динамічного спостереження за місцем проживання і опису психічного стану під експертного.

Відповідно до висновку додаткової судово-психіатричної експертизи №34 від 19.12.2017 року, ОСОБА_6 на момент складання заповіту 23 листопада 2010 року виявляв ознаки органічних психічних розладів судинного ґенезу (внаслідок церебросклерозу, дисциркулярної енцефалопатії з хронічною недостатністю мозкового кровообігу) з когнітивними порушеннями, що не досягли ступеню деменції, тому він міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту 23.11.2010 року. Станом на 23 листопада 2010 року ОСОБА_6 виявляв ознаки органічних психічних розладів судинного ґенезу (внаслідок церебросклерозу, дисциркулярної енцефалопатії з хронічною недостатністю мозкового кровообігу) з когнітивними порушеннями, що не досягли ступеню деменції, тому не впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту 23.11.2010 року.

Згідно з вищенаведеними розясненнями, наведеними у Постанові Пленуму Верховного Суду України, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

З огляду на викладене та враховуючи, що повторною судово-психіатричною експертизою зроблено категоричний висновок щодо психічно стану ОСОБА_6 на час складання заповіту, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Керуючись ст. ст. 10-13, 76-80, 259, 263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А. І. Крамаренко